15 
rande knoppen ^). Antagligen tjena samma väfnader äf- 
ven att förse liängeknoppen med vatten till förekom- 
mande af en alltför stark transpiration. 
WiMMER har nti Sal. Eur. skiljt vår skandinaviska 
form från den centraleuropeiska S. daphnoides samt be- 
skrifvit den iinder särskildt namn: S. pidchra nov. spec., 
livilken enligt hans uppfattning skulle hafva uppstått 
som hybrid mellan S. daphnoides och S. acutifolia 
(=: S. pminosa Wendland hos Wimmer). De olikheter, 
den skandinaviska formen företer jemförd med S. daph- 
noides från mellersta Europa, äro dock ganska obetyd- 
liga och rättfärdiga knappast till bildande af ett sjelf- 
ständigt namn ^). Vid jemförelse mellan de svenska och 
i Upsala Bot. Museum förvarade ex. af S. daphnoides 
från Tyskland och Schweiz visa sig de förra afvikande 
hufvudsakligen endast genom något smalare och full- 
komligt glatta (eller i yngre stadium mindre håriga) 
blad, hvarjemte kvistar och knoppar alltid äro glatta; 
färgen å kvistarnes bark spelar icke den roll, som Wim- 
mer antydt, alldenstund densamma, åtminstone hvad 
Värmlandsexemplaren angå, kan vexla mellan grönt och 
rödbrunt. Mot den uppfattningen, att den skandinaviska 
formen skulle vara af hybrid natur, torde befogade in- 
vändningar kunna göras. Vore denna åsigt riktig, skulle 
man väl deraf få sluta, att såväl den äkta S. daphnoides 
som S. acutifolia fordom funnits i Skandinavien, men 
sedan dött ut, under det att S. pulchxE ensam fortlefvat, 
men att så varit fallet förefaller föga sannolikt. Vida 
rimligare är då att antaga, att den skandinaviska for- 
men är en utgrening af hufvudarten, som på ena eller 
andra vägen inkommit i Skandinavien {huru är ej lätt 
Härvid medverkar bladskaftet, derigenom att dess nedre del 
böjer sig upp mot spetsen af knoppen och först sedan antager sin nor- 
mala ställning. 
Jfr Andersson i Be Candolles Prodromus, pars XVI: 2, sid. 262: 
“Formam suecicam quam ill. Wboier sub nomine ^^5'. Sal. enrop. 
p. 7 descripsit a vera S. daphnoide nullo modo distingnere valeo.“ 
