4 
dare är dalgången i större delen af åtminstone Dalby och 
Ny socknar så trång, att elfven här rimligtvis skulle haft 
ett alltför stridt lopp, för att nedläggandet af så mäktiga 
sandaflagringar, som der finnas, skulle hafva varit möj- 
ligt. Då det postglaciala hafvet sannolikt icke betäckt 
ens de närmare Venern belägna områdena af Klarelfven 
(= elfvens nedre lopp), äro sålunda inga elfaflagringar 
härstädes afsatta i hafvet under denna tid. I postglacial 
tid hafva deremot utan all fråga väsentliga omlagringar 
af de under den senglaciala tiden tillkomna bildningarne 
egt rum, hvilket bevisas deraf, att elfaflagringar hvila 
diskordant på de nyssnämnda senglaciala bildningarne. 
— De i nordliga området förekommande sandterrasserna 
stiga på somliga ställen med all säkerhet till minst 60 
meter öfver Klarelfvens n. v. yta. Och då denna en- 
ligt A. E. Törnebohms Karta öfver Värmlands län af 
1880 i trakten af Vingäng befinner sig minst 150 meter 
öfver hafvet, skulle alltså det senglaciala hafvet i dessa 
trakter nått upp till en höjd af åtminstone 210 meter. 
Den omlagring af sand, som inom förevarande om- 
råde blef en följd af landhöjningen, pågår ännu idag; 
ehuru på många ställen i högst obetydlig skala. Mot 
det om vårarne eller i allmänhet vid högt vattenstånd 
häftigt framströmmande vattnet kunna elfsträndernas 
lösa jordlager ej sätta något synnerligen stort motstånd, 
utan sanden lösgöres i stora massor och bortföres, hvil- 
ket mångenstädes vållar, att stränderna undermineras 
och nedrasa på längre eller kortare sträckor. Af den 
medförda sanden bildar elfven vid aftagande strömhastig- 
het eller inträdande vattenförminskning grund och ban- 
kar och öfversvämmade, långgrunda stränder erhålla 
förnyade pålagringar, hvarigenom de ofta hastigt tillväxa. 
Lätt inses, att i följd häraf elfven under olika tidsperio- 
der måste hafva ett olika lopp, och detta är äfven ett 
’) Gerard De Geer: Om Skandinaviens nivåförändringar under 
qvartärperioden, G. F. F, Bd. 10, 1888 och fortsattn, i Bd. 12, 1890. 
