91 
förete de alltså ett mycket afvikande utseende. En dy- 
lik sträfvan att genom en stegrad iängdtillväxt reagera 
mot en alltför stark beskuggning finner man nästan al- 
drig hos triandra. Äro emellertid alarne talrika och 
så tätt hopstående, att deras kronor sluta sig till hvar- 
andra och bilda ett sammanhängande löfhvalf, finnes äf- 
ven för S. nigricans ingen hjelp längre, utan den går 
under på samma sätt som S. triandra. Ett och annat 
individ kanske bibehåller sig, men de flesta utdö. Nä- 
stan öfverallt i Klarelfvens floddal, der alskog fått ostörd 
växa upp å lågt belägna marker i elfvens närhet, finner 
man lemningar af forna ^'a//a;bestånd. Utifrån betrak- 
tade förefalla dessa aldungar vara fullt homogena, men 
träder man in uti desamma, skall man i regeln mellan 
de 6 — 8 — 10 meter höga alarne finna talrika förtorkade 
buskar af aS. triandra och *S. nigricans, hvilka tydligen 
först koloniserat platsen, men senare blifvit af gråalen 
utträngda och förkväfda. 
Hvad S. daphnoides’ ställning till Alnus angår, så 
kan gråalen möjligen på yngre buskar af denna art ut- 
öfva ett hämmande, men aldrig förkväfvande inflytande 
såsom å de båda nyssnämnda. Der S. daphnoides bildar 
bestånd, äro dessa oftast så glesa, att de ej kunna undgå 
att med tiden uppblandas med Alnus. Vid den fortsatta 
utvecklingen befinnes /S. daphnoides förhålla sig fullt 
sjelfständigt ; genom sin högre växt undgår den faran 
af öfverskuggning, och det mekaniska våld, de grofva 
albuskarne orsaka, synes icke bekomma den något vi- 
dare. I de till stadga komna aldungarne är det för- 
denskull ej ovanligt att finna kraftiga buskar eller träd 
af denna art. 
Den formation af Salices och Alnus, som vi funno 
i regeln efterträda ^rUrmiraformationen, är alltså endast 
en öfvergångsformation till alskog. För denna kunna 
inga ASrt^ij^formationer bestå ; S. triandra och S. nigricans 
gå oftast fullständigt under i följd af alens påträngning, 
endast S. daphnoides förmår bibehålla sig, men på grund 
