98 
trifvas förträffligt, talar för möjligheten af alskogs öfver- 
gång till granskog. En fullt tydlig sådan öfvergång har 
jag iakttagit å endast ett fåtal ställen, men med all 
säkerhet skulle denna företeelse ej vara sällsynt inom 
området, derest icke den uppväxande alskogen, såsom 
nu oftast sker, omsorgsfullt röjdes och granbuskarne ut- 
gallrades. 
Vid Dejefors, hvarest jag antecknat ett fall, då alen 
uttränges af granen, voro förhållandena följande. På 
vestra elfstranden, österut från Deje jernvägsstation, 
iakttog jag d. 1887 en tät busk- och trädvegetation, 
sammansatt af SaliceSf gråal och gran. Genom en några 
få meter hög afsats höjde sig stranden öfver elfvens 
nivå, förblef sedan jemnt horizontal för att på ungefär 
50 meters afstånd från strandlinien sakta stiga på nytt. 
Den närmast elfven varande delen var på en längd af 
omkring 100 och en bredd af 30 meter upptagen af blan- 
dade bestånd af Salix daphnoides, S. nigricans och. Alnus. 
Den sistnämnda uppträdde i öfvervägande mängd. Med 
gråalen hade S. daphnoides hållit jemna steg i fråga om 
utvecklingen; båda mätte c:a 7 — 8 meter i längd och, 
ehuru tätt blandade om hvarandra, syntes ingendera haft 
någon egentligen försvagande eller hämmande inverkan 
på den andra. S. nigricans deremot trifdes ej lika bra. 
Åtskilliga individ af densamma hade blifvit efter och 
sågo tynande ut, andra kämpade ännu med Alnus om 
utrymmet, men deras svagt utvecklade stammar med 
ringa grenbildning antydde underlägsenhet. Ju mer man 
aflägsnade sig från elfven, desto sällsyntare bl ef vo Salix- 
buskarne och slutligen upphörde de alldeles. En ren 
alskog vidtog, som i sin tur aflöstes af en granregion. 
Denna hyste till en början al, men blef småningom inåt 
fullt homogen. Med all säkerhet hade här fordom alen 
varit förherskande på granens nuvarande plats. Den 
mossrika och fuktiga marken i alskogen hade gynnat 
granplantornas uppkomst. På sjelfva gränsen mellan al 
och gran uppväxte unggranar i stor mängd och detta 
