99 
torde väl få tolkas så, att granen var stadd i frainåt- 
ryckande och höll på att sätta sig i besittning af al- 
skogens terräng^). Detta nedåt eifven svagt sluttande 
parti vette åt norr. Såväl på grund häraf som i följd 
af de lokala förhållandena var underlagets fuktighets- 
grad en relativt stor (omkr. 6 — 7). Och utan denna förut- 
sättning är i allmänhet sannolikheten för granskogens 
uppkomst en ganska ringa. På de åt söder och vester 
exponerade sluttningarne af högtbelägna afsatser, der sol- 
värmen kan verka i hela sin kraft, finner man sällan 
gran utan i det öfvervägande antalet fall tallskog. Så- 
väl gran som tall uppträda visserligen rikligt på högre 
nivåer inom hela området, men ser man efter deras rela- 
tiva utbredning å ömse sidor af eifven, tror jag mig 
kunna påstå, att man åtminstone i den norra hälften af 
området (Ekshärad, Ny och Dalby), hvarest de utmed 
eifven löpande höjdsträckningarne äro högre och bran- 
tare än längre söderut, oftare skall finna tall än gran 
på den östra stranden, medan det motsatta förhållandet 
inträffar på den vestra. 
Slutligen vill jag redogöra för vegetationen å en i 
Klarelfven midt för hemmanet Hällekil i Ofre Ullerud 
belägna ö. Denna ö, som mäter i längd 3 — 400 meter, 
är af stort intresse ur den synpunkten, att den trots sitt 
obetydliga omfång kan uppvisa nästan alla de busk- och 
trädformationer, som komma till utveckling i Klarelfvens 
floddal. Beträffande dess uppkomst är det sannolikt, att 
den uppstått derigenom, att eifven grenat sig omkring 
något uppskjutande parti af berggrunden; öns södra och 
mellersta delar, som äro af samma höjd som de när- 
belägna, tvärt afsatta elfstränderna, tyda på ursprunglig 
gemenskap med dessa. Den norra delen är långslut- 
tande och ytterst utskjutande i en lång udde, som små- 
9 Detta förhållande, att granen förmår uttränga alen, har af Piix- 
Gius iakttagits å sluttningarne af hyperitbergen inom provinsen. Jfr 
UiNGTUS, Vegetationen på Vermlands hyperitområden i Öfveraigt af Kongl, 
Vet.-Akademiens Förhandi. 1888, N:o 3. 
