ROČNÍK XX. 
TŘÍDA II. 
ČÍSLO 11. 
Assimilace atlasu 
a variace na os occipitale u člověka. 
část druhá. 
(Se 17 obr. v textu.) 
Napsal prof. Dr. K. Weigner, 
assistent anat. ústavu. 
(Z Ústavu pro normální anatomii prof. Dra J. Janošíka.) 
Předloženo dne 24. února 1911. 
Jak vysvítá z podrobného popisu nálezu na lebkách dospělých, 
přicházejí v okolí for. occipit. magn. i na atlasu četné variace, jejichž 
morfologický ráz a hodnota nedá se blíže určití jedině na podkladu vy- 
šetření poměrů definititmích; byly sice v tom směru prosloveny různé 
domněnky, jak uvedeno níže při rozboru literatury, než všude prokmitá 
k podepření jich potřeba zkoumání embryologického. Je úkolem naším 
podati v této druhé části nejdříve popis poměrů vývojových a z nich 
vyplývající analysu poměrů definitivních, ontogeneticky osvětlenou. 
Poměry vývojové. 
Embryo 6 mm. 
Nejproximálnější 3 základy obratlové dají se rozpoznati dle prů- 
běhu cev a nervů. Sleduj eme-li řezy vedené celým embryem tak, aby 
dutina břišní zasažena byla příčně, shledáme, že n. hypoglossus skládá se 
ze 3 kořenů, z nichž distální je nejsilnější, prostřední nejslabší; v právo 
jsou kořeny 4, poslední z nich vyniká nad ostatní svou mohutností, nej- 
proximálnější dva splynou za svého průběhu v jediný. Spinální ganglion 
prvé je značně menší než následující. Nejproximálnější myotom zasa- 
huje do výše mezi 1. a 2. kořen n. hypoglossus, hranice pak mezi jednot- 
livými myotomy nejsou dosti přesný, aby se dal bezpečně určití počet 
3 myotomů occipitálních. K poslednímu kořenu n. hypoglossus druží se 
Rozpravy II. tt. Roč. XX. Čís. 11. 1 
XI. 
