26 
okraj for. occipit. magnum; přední oblouk je silně zakrnělý, znatelný 
jako ztluštělé výběžky facies articnlaris, knoflíkovitě končící a střední 
roviny nedosahující. Kloubní plochy spodní assimilo váného atlasu nejsou 
konkávní, nýbrž konvexní, tvaru trojhranného, dorsálně více přihroceného; 
tento pozměněný tvar je pochopitelný, vždyť articul. atlantoepistrophica 
převzala funkci kloubu atlantooccipitálního ; z rozměrů kloubních ploch 
vyplývá, že foveae artic. inf. assimilovaného atlasu jsou skoro stejně 
dlouhý jako široký, na rozdíl od normálních condyli occipitales. 
Zmiňuje se o případu Bolkově, snaží se K o 1 1 m a n n znovu 
vyložiti assimilaci atlasu; došlo k ní asi v nej časnější periodě embryonální 
z nedokonalého základu I. trupového prvoobratle, redukce pak postihla 
patrně i spodní plochu posledního hlavového prvoobratle, neboť chybí 
condyli occipiťales a jejich nejbližší okolí, pocházející z posledního hlavo- 
vého prvoobratle, z obratle ,,occipitálního“. Jen v nejčasnější periodě 
embryonální mohou polovice atlasu a z kosti týlní kondyly beze stopy 
zmizeti. Jak známo, hledal K o 1 1 m a n n příčinu těchto assimilaci 
v intrauterinním tlaku; výklad ten stačí pro všecky kongenitální assi- 
milace, u nichž dá se dokázati posunutí atlasu. Se zřetelem k vysokému 
stupni assimilace v případu ze sbírky edinburské a Bolkovu nelze 
již dle K o 1 1 m a n n a vystačiti s tlakovou theorií (Bergerovo u), 
jež by se mohla uplatniti pouze v pokročilejším stavu foetálním. K o 1 1- 
mann souhlasí s Bolkem potud, že jde tu o poruchy v základu 
prvého trupového sklerotomu, neuznává však, že u amniot kranioverte- 
brální hranice kolísají a že pokračuje redukce atlasu u primátů. K o 1 1- 
m a n n považuje assimilaci i manifestaci za variace, jimiž zračí se postup, 
jakým vzniká os occipitale u vyšších živočichů, což však není známkou, 
že se lebka amniot posunuje kaudálně; kraniovertebrální hranice mohou 
býti u amniot měnlivý, jak je tomu i u jiných oddílři páteře, nesestupují 
však kaudálně. 
Pro toto pojmutí uvádí K o 1 1 m a n n za doklad manifestaci occi- 
pitálního obratle v případě, jím popsaném; k poznámkám o vývoji uvedené 
krajiny připojuje K o 1 1 m a n n ještě, že rekonstimkce embryonální 
lebky krtka a makaka (Fischer) i embrya člověčího (pod vedením 
Hertwigový m) opravňují k domněnce, že nejbližší okolí for. occipit. 
magn. — okraje jeho, důležité párovité condyli occipitales a právě tak 
i jednoduchý condylus occipit., v embryonální době na krátko se objevující, 
vznikají z obratle occipitálního. 
Tuto předpokládanou účast uvedeného occipitálního obratle na 
stavbě normálního os occipitale doplňují dle K o 1 1 m a n n a a roz- 
šiřují zmíněné varianty na jím popsaném případě. Nápadné tyto útvary 
vysvětluje K o 1 1 m a n n takto: occipitální obratel t. j. poslední hlavový 
obratel nezanikl úplně v os occipitale, nýbrž je některými svými znaky 
patrný, na př. zbytky proč. transversi; z toho předpokládá K o 1 1 m a n n, 
že tento hlavový prvoobratel za vývoje nápadně souldasí s horními trupo- 
XI. 
