42 
i příslušející k základu base lebeční; dens epístropheí amníot není asi všude 
rovnomocný, jeho rozsah až na basis lebeční představuje stav původnější, 
z něhož u mnohých sauropsid i ssavců nastala redukce. Dens epístropheí 
amníot a lig. apicis dentis představuje nej přednější, redukcí ztenčený 
konec páteře, v němž je zaujmut ještě větší počet těl obratlových, a to 
těl takových obratlů, jejichž ostatní součásti — oblouky, hypochordální 
zpruhy — došly upotřebení při stavbě occipitální krajiny lebeční. Nálezy 
uSphenodon, Sauria a krysy (W eiss) svědčí názoru, že v dens je zaujmuto 
vedle těla prvého spinálního ještě tělo nejméně jednoho occipitálního 
obratle. 
Je zajímavo, že u stadií výše popsaných zasahuje hrot epistrofeu 
značně proximálně do tor. occipit. magnum; ventrálně šikmo seříznutá 
plocha hrotu epistrofeu artikuluje s oblým ventrálním chrupavčitým 
okrajem otvoru týlního; kloubní tato štěrbina souvisí někdy až s dutinou 
mezi ventrálním obloukem atlasu a dens, v pozdějších stadiích, kdy dens 
epístropheí nalézá se distálněji, ustupujíc řídkému vazivu. Tato zvláštní, 
od definitivních poměrů odlišná poloha hrotu se zřetelem k chrupavce 
occipitální dala by se snad vyložiti značným sklonem hlavy směrem ven- 
trálním. 
Z nálezů, učiněných na foetech a dětských lebkách, praeparovaných 
za čerstva aneb vymacerovaných, plyne, že již v těchto stadiích přicházejí 
případy assimilace atlasu i manifestace occipitálního obratle, a sice ve 
formě hemiatlasu srostlého, resp. zřejmě vyznačených proč. paracondyloidei, 
artikulujících s proč. transversi atlasu, i sotva naznačených; v literatuře, 
mně přístupné, nenašel jsem případů obdobných, u novorozenců popsaných. 
Can. hypoglossi bývá již v těchto stadiích přepažen vazivově i kostěně. 
Pokud jde o for. occip. magn., dají se vystihnouti některé variety 
v poměrech definitivních poměry trojhranných chrupavek, vsunutých 
mezi occipitale lat. a squama occipit., k dorsálnímu okraji zmíněného 
otvoru; hrbolky na okraji tom, nalézající se v různé, často nestejné vzdá- 
lenosti od čáry střední po obou stranách, vznikají asi jako stopy splynutí 
occipitale lat. a šupiny týlní na místě okraje mizící chrupavky; dosahuj í-li 
chrupavky svými okraji až k střední čáře, sbíhajíce se v ostrém úhlu, je tím 
dána možnost vývoje zářezu na jinak hladkém dorsálním okraji for. occip. 
magn. Tyto poměry osvětlovaly by existenci dorsálního oblouku occipitál- 
ního obratle, jenž byl by tvořen mediálním oblým hladkým okrajem 
occipitale lat., ohraničeným zevně určitější rýhou, a okrajem zmíněných 
chrupavek, analogických střední chrupavčité části dorsálního oblouku atlasu. 
Máme-li na mysli v poměrech definitivních případy již vyslovené, zji- 
štěné na praeparátech získaných macerací, dají se rozvrhnouti ve 3 skupiny; 
a) Assimilace atlasu, jako zjev nedostatečné differenciace prvého 
obratle cervikálního, nastupuje obyčejně v různé intensitě, při čemž miiže 
poloha atlasu býti posunutím i otočením pozměněna; zcela ve shodě s ná- 
zorem B o 1 k o ý m lze rozeznávati atlas jednoduše s kostí týlní slepený; 
XI. 
