4.3 
4. Canalicuhls chonlae (=can. basilaris med.) udržuje se bud jako 
pouhá jamka aneb kanálek kratičký i delší ((> — 15 mm), uložený svým 
začátkem v různé vzdálenosti od ventrálního okraje velkého týlního otvoru; 
čím je tento okraj tenčí, tím je persistence canalic. chordae méně častou; 
může býti znatelno i vyústění proximálnější na clivu a na basi ventrálně 
od tuberc. pharyng. V jednom případě nalézal se na clivu kolem místa 
ústí kostěný výběžek, vzniknuvší as na podkladu perichordální ossifikace. 
5. Jak bylo v rozboru literatury rozvedeno, určuje B o 1 k na atlasu 
řadu znaků svědčících redukci', variace rázu atavisíického spočívají v tom, 
že objevuje se dorsální a vzácněji laterální zpruha, jež mění sukus pro art. 
vertebralis v canalis; vzhled těchto zpruh je různý; jsou to pruhy vazi- 
vové, více méně vyvinuté hrbolky, za čerstva spojené vazivově a konečně 
různě silné a široké zpruhy kostěné; progressivní tendence jsou variace 
postihující proč. costarius, jenž je zastoupen prirhem vazivovým, až i úplně 
chybí, defektní dorsální oblouk. Domněnku B a r d e 1 e b e n o v u, zda 
by redukce dorsálního oblouku nemohla býti nezávislou na redukci celého 
obratle, lze podepříti skutečnými nálezy; dorsální oblouk zeje, současně 
pak může býti vyvinuta dorsální zpruha. 
Zvláštní pozornosti zasluhují případy assimilace atlasu se současnými 
zjevy manifestace occipitálního obratle; se stanoviska Bolkova, že 
hranice kraniovertebrální kolísají, jevíce snahu distálně se posunovati, 
dají se tyto případy stěží vyložiti; v manifestaci occipitálního obratle 
máme před sebou různě odstíněné stupně fylogeneticky starších hranic, 
v assimilaci atlasu a v konečné jeho totální inkorporaci v kost týlní pro- 
-spektivní potenci, směřující k tomu, aby kraniovertebrální hranice se 
posunuly mezi 1. a 2. segment krčni; kam vřaditi srůst epistrofeu a 3. krč- 
ního obratle? Vyskytují-li se případy s variacemi pro- a regresivními 
současně, dají se ve své intensitě obtížně rozlišiti a oceniti po té stránce, 
jak vzájemně na sebe působí a převaha kterého zjevu přichází určitěji 
k platnosti. Je tudíž oprávněn jedině závěr, že jde o variace hranic lebky 
u člověka, jež vyplývají z redukce atlasu aneb z manifestace occipitálního 
obratle, aniž tím dotýkáme se problému fjdogenetického; hypothetický 
názor K o 1 1 m a n n ů v o existenci occipitálního obratle je vyšetřením po- 
měrů embryologických podepřen potud, že primitivní obratel occipitální 
se zakládá a že jeho deriváty se nižným způsobem manifestují v poměrech 
definitivních v okolí for. occip. magnum. 
XI. 
