11 
2. Cytologie Chytridiaceí. 
Systematika Chytridiaceí je jenom tenkráte možná, pokud jsou 
také řádně respektovány cytologické jich poměry. Proto zde chci podati 
přehled nej důležitějších prací o cytologii Chytridiaceí. Bohužel se velká 
většina jich týká rodu Synchytyium, kterýž je velmi vhodný ke studiím 
těm, vynikaje velikostí a jsa snadno již pouhým okem znatelný. Srovnání 
poměrů Sorolpidia s poměry Synchytria ukazují značné rozdíly mezi oběma 
rody, takže stěží lze oba rody uváděti ve bližší vztahy příbuzenské. Naproti 
tomu lze na základě cytologických poměrů čeleď Phytomyxineí uvésti ve 
vztah k Sorolpidui a sice v přední řadě dobře zkoumané rody Plasmo- 
diophoya a Soyosphaeva. 
O Synchytyiii máme řadu prací, jejichž autory mezi jinými jsou 
Wo ronili (1878), Dangeard (1890), Rosen (1893), Harper 
(1899), Stevens (1903, 1907), Ku sáno (1907, 1909), Griggs 
(1908, 1909), Guttenberg (1909) a Perceval (1909). Ze všech 
těchto prací vysvitá, že Synchytyium zůstává během svého vegetativního 
života jednojaderným. Infikuje buňku hostitelskou jako jednojaderná 
zoospora, která je v hostiteli zprvu nahá, roste, až dosáhne dosti velikých 
rozměrů. Mezi tím také jeho jádro silně vzrůstá. Teprve při přechodu 
k rozplozování dostavuje se dělení jaderné, t. j. v době, kdy se cizopasník 
mění v t. zv. trvalý výtrus anebo {Chyysophlyctis endobiotica) ve sporangio- 
sorus. ST e v e n s a K u s a n o ukázali, že toto první dělení je mitotické. 
Také část dalších dělení je mitotická, načež objeví se dle G r i g g s e 
u S. decipiens amitosy a sice ve dvojí formě. Po této periodě nepravidel- 
ností dostavují se zase mitosy. Mnohojaderný plasmatický obsah trvalého 
výtrusu se pak rozrýhuje a sice budto sukcesivně od periferie (Harper) 
anebo simultáně analogicky jako endospermální nástěnný povlak. 
Mitotická dělení Synchytyia liší se značně od karyokines Sorolpidia. 
Nukleolus (Karyosom) je u Synchytyia dle Kusá na zprvu nukleolem 
chromatinovým, z něho pochází všecka substance chromatinová. Přímo 
před dělením vezme na se povahu plastinového nukleolu. Jako takový 
může býti nukleolus vypuzen do cytoplasmy, kde se rozpustí. V dceřinných 
jádrech vzniká jadérko ze vláken vřeténka a ze chromosomů. 
Viděli jsme, že mxiosy Soyolpidia mají jiný charakter. Nelze tu nic 
stanovití, co by svědčilo pro názor, že jadérko dodává materiál k vytváření 
chromosomů. Jadérko (Karyosom) tu persistrije, dělí se a není vypuzováno 
do cytoplasmy. U Synchytyia objevují se během telofáse paprsčitá vláknění, 
která pak dají původ bláně jaderné. U Soyolpidia tomu tak není, zde lze 
při vegetativních děleních stanovití centrioly, jak jsou pro většinu hub 
typické, t. j. jako ztluštěniny blány jaderné. Amitosy vůbec nebyly nale- 
zeny. Také reproduktivní dělení Soyolpidia nejeví v podrobnostech shody 
s děleními Synchytyia. 
XII. 
