4 
Cephalothoyax {cranidium). Štít široký, půlměsíčitý (délka : šířce = 
1:2) mírně klenutý; okrajový lem' plochý; podél trupr; vybíhá v dlouhé 
až k sedmému segmentu trupnímu sahající ostré trny. V prňčelné části 
řada malých prohlubenin, ne vždy zřetelně zachovaných. (Tah. I. 2.) 
Totéž pozorujeme u nordického druhu Eiiloma ornátům, Ang. Okra- 
jová rýha úzká. 
Glabella, bez prstence occipitálního as délky hlavy, užší než Vg, 
šířky hlavy. Mírně klenuta, se stranami konvexními, vpředu súžena, 
s dvěma páry zřetelných rýh příčných. Někdy možno pozorovat! nepa- 
trnou jamkou naznačený pár třetí (srv. totéž u Pharostoma pulchrum 
Barr. sp. z Dd^yl). Zadní pár rýh obrací se v tupém, až pravém úhlu k vnitř- 
nímu okraji, nerozdvojuje se však, jako na př. u Ph. pulchrum. Zadní 
lalok glabelly měří více než ý, celkové její délky. Occipitální prsten upro- 
střed rozšířen. Prňčelný (praefrontální) prostor mezi glabellou a okra- 
jovou rýhou přední dosti klenutý, do předu spadající a v šířce rovný okra- 
jovému lemu. 
Líce od glabelly zřetelně rýhami dorsálními oddělené, poněkud větší 
glabelly, velmi mírně klenuty. Pevná část menší a užší než volná. Oči 
u tohoto druhu neobyčejně velké, půhněsíčité, delší než j /2 glabelly, široké, 
slabými rýhami vroubené. Zřecí plocha nikdy není zachována; dle pod- 
kladu jejich, jak se zachoval, nutno souditi, že na vnější straně značně 
asi od svrchní plochy volných lící odstávaly. Celková podoba jejich i způsob 
vytvoření shoduje se s tímtéž u devonských Dalmanií [Odontochile, cfr. 
D. rugosa, Corda, D. Hausmanni, Barr. etc.). Máme zde tudíž nový do- 
klad oné konvergence mezi trilobity, o níž již při popisu rodu Bathycheilus 
(práce na poč. uvedená) zmínka byla učiněna. Vzdálenost očí od zadního 
i předního okraje téměř stejná. Oční švy před očima divergují, za očima 
v protáhlém, podobu cn majícím oblouku, částečně se zadním okrajem 
hlavy rovnoběžně probíhají. Tím nabývají pevné líce v zadní části podoby 
protáhlého, širokou, hlubší rýhou podélnou zdobeného výběžku jazyko- 
vitého, jenž ostrou, někdy velmi zřetelně (Tab. I. 3.) zachovanou špičkou 
končí. Špička tato je zbytek trnu, jímž pevné líce končily podobně jako 
líce volné, a připomíná nékteré z nej starších typů spodního kambria (jako 
jsou Paedeumias, Callavia, Holmia, Wanneria, Olenellus a j.). U těchto 
jsou mezilícní trny (,,intergenal spines“) vyvinuty nejmohutněji na mla- 
dých individuích, avšak u dospělých obyčejně zakrň ují neb i zcela mizí. 
(Srovnej Ch. D. Walcott: Olenellus and other genera of the Meso- 
nacidae. Washington, 1910). 
U jednoho ex. zachována částečně skořápka hlavy, s jemnými, 
hustými ,, krupkami", jaké jsou na př. u druhů Cheirurus pater, Barr. 
nebo Acidaspis Buchi, Barr. z Dd.^y. 
Thorax. Osa ze 13 segmentů (cfr. anglický druh Eulonia nionile, 
Salter!), o málo širší než vnitřní, horizontální část pleur; obé súžuje se 
k pygidiu, takže poslední segment délkou rovná se jen as délky prvého. 
XV, 
