vápníku a hořčíku“. Murmann veden týmiž neshodami®) v resultátech při 
určení vápníku v magnesitech přikročil k prozkoušení některých method 
a k vj^budování vlastní methody k dělení malého množství vápníku od 
mnoha hořčíku. Při svých studiích opominul však mnohých důležitějších 
method a to specielně method právě pro dělení malého množství vápníku 
od mnoha hořčíku vypracovaných. Fakt tento, jakož i některé nesrov- 
nalosti v práci a poměrně malý počet snesených dat přiměl nás k důklad- 
nější revisi vytčeného problému. 
Studium rozdělili jsme ve dvě části. V části prvé, kterou zároveň 
tuto podáváme, pojednáváme o dělení malého množství vápníku od mnoha, 
hořčíku cestou vážkovou; v části druhé, kterou později publikovati budeme, 
pojednáváme o dělení cestou titrační. 
Vážkové dělení vápníku od hořčíku. 
V praksi užívá se při vážkovém dělení vápníku a hořčíku v principu 
hlavně dvou druhů method. První druh opírá se o různou rozpustnost 
oxalátů obou kovů v neutrálném, kyselém neb ammoniakálném roztoku; 
druhý pak druh o nestejnou rozpustnost jich síranů v alkoholu. Methody, 
při nichž dělení obou kationtů na jiných principech spočívá a jichž řada 
různými autory navržena b 3 da, nenabyly v praksi širšího upotřebení; 
z důvodu tohoto jsme se jimi při našem studiu neobírali. 
Methody dělení vápníku od hořčíku spočívají na různé rozpustnosti oxalátů 
obou kovů v neutrálném neb ammoniakálném prostředí. 
Literatura o tomto dělení jest značně obsáhlá.^) Obyčejně sráží se 
vápník ve formě oxalátů z prostředí neutiúlného neb alkalického, řidčeji 
kyselého, při čemž hořčík zůstává v roztoku. V kyselém prostředí provádí 
se dělení hlavně tehdy, běží-li o určení vápníku vedle hořčíku a kyseliny 
fosforečné. Naše studium se k podobnému dělení nevztahovalo. 
Důležitější data z literatury o dělení vápníku od hořčíku uvedena jsou 
v práci Stolbergov ě.^®) Shrnujeme je tuto poznovu ve velmi stručné 
formě s důležitějšími doplňky literatury novější. 
Již Rose®) ve své knize ,,Handbuch der analytischen Chemie“ 
1829 odporučuje k dělení vápníku a hořčíku methodu oxalátovou. 
L o n g c h a m p®) uvádí, že sedlina sraženého oxalátů vápenatého 
obsahuje vždy hořčík, pakliže neb}d roztok brzy po sražení odfiltrován. 
Téhož náhledu jest i H a g e r.^'’) 
“) O podobných neshodách zmiňuje se též Hundeshageu: Zeit. f. óffent. Chemie 
15. (1909) S. 86. 
*) Důležitější data nacházíme v pracích: 
®) Rose: ..Handbuch der analytischen Chemie", 1829 a v ostatních vydáních.. 
®) Longchamp: Ann. chim. phys. T. 12 (1819) S. 255. 
XXIII. 
