3 
Freseuiius'^) zjistil pokusy, že jednoducht/m srážením vápník od hoř- 
číku přesně oddělili nelze a odporučuje sražený oxalát vápenatý v kyselině 
solné rozpustili a roztok opětovně srazili. Přebytek oxalátu ammona- 
télio při srážení vápníku jest nutný. 
O rozpustností oxalátu vápenatého v neutrálních hořečnatých sólech 
zmiňuje se též W i 1 1 s t e i n;®) některá udání Freseniova potvrzují 
S o u c h a y a L e n s s e n.'-*) 
Dle F1 e f e 1 m a n n a^^) lze pří určení vápníku v magnesitech do- 
cílili jednoduchým srážením dobrých resultátň při následovném postupu; 
1 g magnesitu se rozpustí v kyselině solné a po obvyklém oddělení kyseliny 
křemičité a sesquioxydů se roztok zředí na 500 cc. K 250 cc roztoku přidají 
se 3 g salmiaku a po náležitém salkalisování ammoniakem a zředění na 500 cc 
se vápník srazí 100 cc 2% oxalátu ammonatého. Sražený oxalát vápenatý 
se žíháním převede v oxyd. který se váží. 
Roku 1901 publikovali Richards, Caffrey a Bisbe e^^) 
výbornou studii ,,0 oklusi oxalátu hořečnatého oxalátem vápenatýtn 
a rozpustnosti oxalátu vápenatého. “ Autoři poukazují k tomu, že znač- 
nější oklusi oxalátu hořečnatého oxalátem vápenatým možno čelili (1) pa- 
třičným snížením koncentrace nedissociovaného oxalátu hořečnatého (2) 
zvýšením koncentrace ammonatých solí, (3) dostatečným zředěním roztoku 
a (4) poměrně krátkou dobu stání sraženého oxalátu vápenatého. tJdaje 
t 3 'to jsou potvrzeny dřívějšími pokusy Freseniovými a Hefelmannovými. 
Richards uvádí, že lze přidělení vápníku a hořčíku methodou oxalátovou 
již jednoduchým srážením při určitém postupu docílili dobrýc výsledků. 
Richardsovu methodu uvádí Treadwell ve své knize; Kurzes Lehrb. 
der anal. Chemii II. 1911 S. 67. 
K n i g h t^®) odporučuje při určení vápníku v dolomitech a jiných 
substancích chovajících větší % hořčíku dvojnásobné sražení vápníku. 
Dle A. W. lze docíliti při dělení vápníku a hořčíku dobrých 
resultátů, volí-li se následovný postup; 
K neutrálnému roztoku solí obou kationtů (ve 100 cc maximálně 
0,15 g MgO) přidá se 10 g chloridu ammonatého, 2 — 3% kyseliny octové 
a koncentrovaný roztok oxalátů ammonatého. Sražený oxalát vápenatý 
se po jedné neb i více hodinách odfiltruje a vyžíhá na oxyd. 
q Fresenius: Zeit. f. anal. Chemie 7 (1868) S. 310 — 313. 
Anleit. zur quant. chem. Analyse VI. 1875 I. S. 556. 
Anleit. zur quant. chem. Analyse 1877 — 87 II. S. 820. 
®) Wittstein: Zeit. f. anal. Chemie 2 (1863) S. 318 — 329. 
®) Souchay a Lenssen: Liebig. Annal. 100 (1856) S. 323 — 324. 
^®) Hager: Zeit. f. anal. Chemie 9 (1870) S. 254. 
1^) Hefelmann: Zeit. f. óffen. Chemie 3 (1897) S. 193. 
Richards, Caffrey a Bisbee: Zeit. f. anorg. Chemie 18 (1901). S. 71—89. 
Knight: Chem. News 89 (1904) S. 146 — 147. 
A. W. B.; Chem. News 90 (1904) S. 248. 
1 * 
XXIII. 
