o 
lumina a desorganisace jejich obsahu dokazují, že nejmladší části haustoria 
odumřely. Že jádro hostitelské buňky při tom spolupůsobí, je dobře možno, 
neboť celý pochod děje se téměř vždy v úzkém kontaktu s jádrem. A když 
naduření vrcholu haustoria je ukončeno, vzdálí se jádro od něho (obr. 10, 11) . 
Že však celé haustorium při tom neodumřelo, lze souditi z té okol- 
nosti, že vyhání nezřídka po degeneraci vrcholové části postranní větev, 
která může vyrůsti v poměrně dlouhé vlákno. Tato postranní větev roste 
■opět směrem k jádru (obr. 1, 2, 3, H). 
Degenerace u těchto jednotlivých haustorií děje se vlastně velmi 
jednoduše a lze při ní zcela bezpečně konstatovati, že mimojaderným 
jadérkům podobné těleso vzniká naduřením blány buněčné. Obtížněji lze 
to stanovití u složitějších haustorií, která, jak svrchu bylo vyloženo, jsou 
rozvětvená nebo i klubíčko vitě stočená. Také k těmto haustoriírn přikládá 
se jádro a také ona mohou degenerovat!. Degenerace děje se v podstatě 
podobným způsobem jako u jednoduchých haustorií, ač se na mých pre- 
parátech jevila poměrně vzácněji. Opět počíirá tím, že blány haustoria, 
k němuž jádra přiléhají, tloustnou a intensivněji se barví (obr. 6. K), načež 
naduřují (obr. 7) a lumen haustoria zatlačují (obr. 8). Konečně splývají 
ve hmotu postrádající téměř struktur}". K tomuto chuchvalci jádro často 
čepičkovitě přiléhá (obr. 9). 
Jak již řečeno, na mých preparátech objevovala se degenerace klubíč- 
ko vitých a rozvětvených haustorií řidčeji, nežli degenerace jednoduchých, 
vláknitých haustorií. Degenerací složitějších haustorií vznikají také homo- 
genní, intensivně barvitelná tělesa, která však zpravidla nejeví tvar kulo- 
vitý a proto spíše za degenerovaná jádra nežli za jadérka by mohla býti 
považována. Proto mfižeme míti za to, že většina tělísek mimojaderným 
nukleolům podobných vznikla degenerací jednoduchých haustorií. 
Na mých preparátech velice Často bylo viděti jádro v dotyku s vrchol}" 
haustoria. To je zjev velmi rozšířený, který však různým způsobem byl vy- 
světlován. Werner M a g n u s (1900) je přesvědčen, že haustorie 
mohou růsti nejen směrem k jádru, nýbrž také k jiným tuhým tělesům 
v obsahu buněčném se nalézajícím, na př. k amyloplastům. G u t t e n- 
berg (1905) uvádí však některé okolnosti, které nás nutí k závěru, že 
haustoria jádrem jsou přitahována; někdy pak haustoria jádru odnímají 
látky, v jiných případech vrchol}^ jejich v dotyku s jádrem degenerují. 
Také náš materiál posk}duje doklady pro názor, že jádrem haustoria 
jsou přitahována. Vniká-li větší počet haustorií do jedné buňk}^, zaktivují 
se téměř všecka, vždy však většina jich k jádru (obr. 1, 2), jak to také 
Guttenberg pro rez Puccinia Adoxae popisuje. Na obou právě po- 
psaných obrazcích je viděti, že jádro je středem, k němuž haustoria se za- 
ktivují a rostou. Kde jediné haustorium do buňky vniká, nebylo by ne- 
možno míti za to, že jádro samo k vrcholu haustoria se pohybuje, anebo 
je k němu cytoplasmou hostitelské buňky posunuto. Kdyby jádro se nalé- 
zalo v geometrickém středu mezi vrcholy několika haustorií, bylo b}" možno 
XXIV. 
