8 
studovaných tomu tak nebylo. Hyfy nevnikaly do jádra samotného, 
takže se jádro po nabubření haustoria mohlo od něho vzdáliti. Degenerace 
dála se jen tak, že jádro stalo se chudším obsahem, a někdy se pak scvrkla 
v útvar nezřetelné strukturovaný. Takovouto degeneraci také E r i k s s o n 
pozoroval na jádrech pšenice, infikované řezem Puccinia glumamm (1904 
pag. 17). 
Zbývá ještě promluviti o tom, jaký mají vztah tato pozorování 
k tak zv. mykoplasmové theorii Erikssonově. Eriksson pozo- 
roval, že na některých obilninách se vyskytuje rezivost, aniž možno s bez- 
pečností stanovití infekci ze zevnějšku. Došel proto ku přesvědčení, že 
takováto individua nejsou infikována ze zevnějšku, nýbrž že již embryo 
v semenu bylo infikováno. V semenu však nelze stanovili cizopasné houby. 
Měl proto Eriksson za to, že cizopasná houba skryta je nějakým způ- 
sobem v protoplasmě hostitelské rostliny, takže ji nelze rozpoznali. Tuto 
intimní s\anbiosu mezi plasmou houby a hostitelské buňky označil názvem 
mykoplasma. Za první stadia houby isolující se od plasmy rostliny hosti- 
telské považoval těliska, jež označil názvem corpuscules spéciaux, která 
však W a r d e m poznána byla jako haustoria. Při podrobném cyto- 
logickém zkoumání, jež provedl nejprve ve spojeni s T i s c h 1 e r e m, 
později sám, shledal, že v mladých listech, na nichž by se později rez objevil, 
shledali možno v buňkách zvláštní hustou protoplasmu, která podle Eriks- 
sona představuje intimní směs plasmy houbové a plasmy hostitelské buňky. 
Tato plasma je pravou mykoplasmou. Z ní později vystoupí do mezi- 
buněčných prostor plasma houby, a vytvoří v nich skutečné hyfy. Přechod 
z hostitelské buňk}-" do mezibuněčných prostor děje se skrze plasmodesmy, 
při čemž v cytoplasmě se objevují jadérkovitá těliska, která dle Erikssona 
představují vývojová centra mykoplasmou Nukleolovitá tělíska označují 
prý v plasmě místa, kde se hojnost mykoplasmy nalézá, kteráž má schopnost 
zde buňku opustiti. Od nukleolu vj-chází ku bláně buněčné jemné vlákénko, 
které se dá sledovali do mezibuněčně uloženého houbového vlákna. 
Eriksson praví, že celý zjev činí dojem mladého haustoria. Ale že tomu 
tak není, svědčí okolnost, že se takové zjev}^ objevují ve velmi mladém 
stadiu houby. Ale argumentace Erikssonova zajisté není správná. Nukle- 
olovitá těliska vláknem s intercelulární houbou spojená nepodobají se 
mladjhn haustoriím, nýbrž haustoriím, jejichž konec degeneroval a naduřel. 
V časném stadm infekce mají totiž buňky hostitelské rostliny ještě dosta- 
tečnou vitalitu, aby usmrtily nejmladŠí části haustorií do nich vniknuvší. 
Později, kdy cizopasnou houbou jsou již seslabeny, nemají té schopnosti 
a haustoria mají normální zdravé vzezření. 
V tomto ohledu musím dáti za pravdu Zachovi a považovali 
Erikssonovy plasmatické nukleoly, od nichž vychází do mezibuněčné 
prostory vlákénko, za haustoria, jejichž konec gelatinosně degeneroval. 
E iM k s s o n sám byl si toho vědom, že jeho pozorování připouštějí 
také jiný výklad, a že tam, kde běží o infekci ze zevnějšku, máme před sebou 
XXIV. 
