17 
Rostliny, kterým krátce před kvetením byla čepel odříznuta, takže 
činnosti basálního meristému mohou vytvořiti ještě novou, ačkoli malou 
čepel, vytvářejí nejprve prýty přechodní, později však prýty čistě roz- 
plozovací. 
Listová čepel u Streptocarpus W endlandii v době zralosti ke květení 
chová se při regeneraci zcela tak, jako celá rostlina, ku př. jako celá lodyha 
u Scrophularia, Circaea, Sedmu telephium (Dostál 1911), anebo jako 
Achimenes (G o e b e 1 1908). Ovšem že je tu orientace jednotlivých zon 
obrácená. Apikální část čepele Streptocarp-u regeneruje vegetativně, jako 
basální listy u Achimenes, anebo listové páry u Sedmu telephium. Střední 
část čepele vytvořuje i přechodní prýty, podobně jako střední listové 
páry u Sedmu. Basální části vytvořují prýty čisté rozplozovací, zcela tak 
jako apikální páry listové u Sedům. Lze však pozorovati, že nej mladší 
části čepele, které k basálnímu meristému nejblíže byly položeny, slabě 
regenerují. Analogicky také u Sedům telephium ubývá od jisté zóny počí- 
naje směrem k vrcholu lodyhy počtu květů. Před dobou květení vytvořují 
všecky zóny listové čepele Streptocarpu prýty čistě vegetativní. Platí-li 
pro čepele ke květení zralé, že místo, na němž se regenerace děje, má vliv 
na kvalitu regenerovaného prýtu, neplatí to pro všecky podmínky. Předně 
to neplatí pro nejmladší vývojová stadia čepele. Za druhé můžeme kvalitu 
regenerátu změniti zevními podmínkami, a sice především intensitou 
asimdace. Platí zde tedy to, co Goebel (1908 str. 192) řekl. Že totiž pro 
kvalitu regenerátú na listech je rozhodující vnitřní povaha regenerujícího 
listu, po př. jeho částí, která v určitých stadiích vývojových dle místa 
se může různiti, ale také pro všecky listy nebo listové části může být i 
stejná, ať zaujímají na rostlině místo jakékoliv. 
Tuto ,, vnitřní povahu" je nyní možno přesněji určití jako určité 
množství zásobních látek anebo též jako určitý poměr mezi látkami staveb- 
ními. Goebel (1908, str. 190) se domnívá pro některé rostliny, které 
sám zkoumal {Epilobiuni angustifolviim, Phlox paniculata atd.), že v nich 
jsou bezpochyby látky určené k vytváření květů nestejně rozděleny. 
,,Jsou nahromaděny v hoření části rostliny, ve spodní jsou přítomny 
ve množství mnohem menším, anebo jich tam vůbec není.“ 
Zdá se, že největší význam přísluší fotosyntheticky vznikajícím 
asimilátům, neboť zmenšení plochy asimilační způsobuje stejně změnu 
kvality regenerátú jako seslabení asimilačního pochodu samotného. 
K 1 e b s (1909) je přesvědčen, že poměr uhlohydrátů k nerostným živinám 
je rozhodujícím. Pro správnost tohoto názoru mluví jmenovitě pokris, 
kde knsy čepele byly na hoření ploše staniolem pokryty, takže jenom 
velice slabě mohly asimilovati, kdežto plocha spodní byla volná, takže 
transpirace nebyla příliš seslabena. Pak se objevily prýty vegetativní 
místo fertilních, jaké bychom jinak mohli očekávali. Bezpochyby zde 
množství nhlohydrátů v poměru k minerálním živinám velice kleslo. 
2 
XXXIX. 
