53 
m = g tang a), nýbrž bude vždy reSultovati parabolické sploštění assympto- 
tického grafu fotometrických hodnot. Jest tedy zřejmo, že střední hodnota 
stupně z pozorování čistě Argelander-ovou methodou vykonaných od- 
vozená, jest vlastně implicitní funkcí absolutní intensity srovnávaných 
hodnot a nikoliv konstantou. Tento vztah vedle zjevu Purkyňova a vlivu 
polohy srovnávaných hvězd jest pravidelně při redukci zanedbáván. Další 
však komplikace nastává v onom případu, kde srovnávané objekty jsou 
o více než poloměr zorného pole od sebe vzdáleny. Každý zkušený pozo- 
rovatel ví, jak napjatě musíme pří jen poněkud scíntillujících obrazech 
světlosti srovnávali, a co to skutečné námahy stojí, než ustálíme svůj soud 
o poměru intensit. Jsou-li hvězdy srovnávací mimo zorné pole položeny, 
tu nutno dalekohledem pohybovat! — a již vstupují v úsudek náš dva mo- 
menty rušící a sice: Mezi appercepcí vjemů a b uplyne jistá mezidoba, tak 
že vzpomínka na intensitu a seslábne do té doby, nežli uvědomíme si 
intensitu b a naopak. Toto ubývání intensity vzpomínaného pocitu jest 
přímo úměrno mezidobě mezi vjemy a b uplynulé. Daleko důležitější faktor 
vidím v rušení koncentrace pozornosti nutnými pohyby dalekohledu 
a orientací v novém zorném poli. Jest ovšem pravda, že většina těchto 
duševních pochodů odbývá se pod prahem vědomí, ale vzdor tomu, zejména 
v krajích na hvězdy bohatých, pozornost jimi se ruší. Čímž jistota úsudku 
značně trpí. To jsou asi potíže, s nimiž se praktik při Argelandrově theorii 
potkává, tak že většinou mimoděk tuto vlastně opouští a volí cestu novou, 
k níž práce dle Argelandrovy theorie byla nutnou průpravou. Představme 
si pracovníka, jenž výhradně dle Argelandra velkou řadu (2 — .3000) pozo- 
rování vykonal. Ustavičné postřehování a vyhledávání stejných stupňů 
rozdílů intensit vede samovolnou abstrakcí k jisté střední představě qiianti- 
tativního poměru dvou intensit odpovidajícího fotometrickénu; korrelátu 
jednoho stupně a tak vyvíjí se časem měřítko či spíše jednotka, dle které 
rozdíly tyto odhadujeme. Jest přirozeno, že vedle odvislosti od absolutní 
světlosti bude tu velkou úlohu hráti zvyk, t. j. cvik častým pozorováním 
nabytý, a sice ve smyslu příznivém, nepříznivý vliv má, jak i v jiných pří- 
padech psychologie učí, velikost intervallu srovnávaného v poměru k mě- 
řítku. Srovnával jsem velké řady svých pozorování s měřeními. Prof. G. 
Múllera a shledal, že na principu jednotky z Argelandrovy methody od- 
vozené možno s dosti velkou přesností meze zmíněné methody až na 6 — 8 
stupňů extrapolovali, čili rozdíly až k 0,4 hv. velikosti s dosti velkou pře- 
sností odhadovat!. Při větších intervallech začíná fotometrický aequivalent 
stupně prudce klesali, či jinými slovy, my v tom případu hodnotu poměru 
intensit světelných přeceňujeme. Zkušenost nás tedy učí, že postupem 
času uvědomělé vyhledávání nejmenších postřchnutelných rozdílů při 
methodě Argelandrově ustupuje do pozadí před přímým odhadem daných 
difíerencí pomocí samovolně abstrahované jednotky, tomuto rozdílu mini- 
málního odpovídající. Jest přirozeno, že během doby zrak otupuje, čímž 
korrelát jednotky stoupě, — proto jest nutná stálá kontrolla, a že jednotka 
VI. 
