54 
tato jest odvislá od absolutní světlosti hvězd. Proto třeba jest též tuto 
hodnotu pro každý dalekohled zvlášť odvoditi, neboť jest pro každého po- 
zorova<:ele jisté optimum, kde jest si vědom, že nejlépe pracuje, a toto opti- 
mum jest odvislo od ,, ostrosti" obrazu. Při této methodě, k níž nevědomky 
spějeme všichni, jest ta nesporná výhoda, že vystačíme s nejbližším okolím 
hvězdy a vyhneme se při volbě větších intervalhi dlouhému, rušivému hle- 
dání srovnávacích hvězd. To budiž důvodem proti eventuelní námitce, 
že volím srovnání ra př. a (8) tato jsou ovšem v odporu s theorií Arge- 
landrovou ale vynucena jednak poměry prakse, jednak výše uvedeným 
mechanismem psychickým. 
Ostatně doufám, že i \ redukci našich pozorování hvězd o velkých 
amplitudách v brzku ustoupí složité počítání Argelandrovo, jednoduché 
interpolační grafické methodě a že konečně redukce na jednu setinu hvězdné 
velikosti při jednotlivých pozorováních dlouhoperiodických hvězd ustoupí 
zdravé kritice prakse. Zbývá ještě na jednu obvyklou vadu upozorniti. 
Vlivem hromadné schematické práce Harvardské observatoře ujal se modus 
voliti za korrelát stupně jednu desetinu hvězdné velikosti, čímž dochází 
aiitoři vesměs k absurdním výsledkům. Principielní vadou jejich jest, že 
kladou hodnotu stupně (měřítka) za konstantní a pokračují beze vší kritiky 
směrem k slabším intensitám, ačkoliv zde právě hodnota tato klesá t. j. 
zrak náš se zbystřuje. Touto přímočarou extrapolarí přichází na př. L. 
Camphell ve svých ,,Comparison stars" k hvězdám čtrnácté velikosti, které 
já na pětipalcovém dalekohledu zcela pohodlně vidím. Jest tedy v tomto 
díle mnohde systematická chyba až o tři hvězdné velikosti, která se všemi 
americkými pracemi do nekonečna povleče. Redukoval jsem úmyslně 
některé hvězdy v Campbellově systému a sice proto, aby bylo možno 
srovnali přímo moje pozorování s americkými, ale nikterak se s hodnotami 
těmi nestotožňuji, specielně pokud jsou pod jedenáctou hv. velikostí. 
Konče tímto jednu epochu svého vědeckého života, vzpomínám 
vděčně svých učitelů, kteří vštípili mi lásku k tomuto odvětví astrofysiky, 
které bude jednou hráti velikou úlohu v poznání vývoje vesmíru a řídí se 
tou velkou zásadou, že theorie pominou ale v pozorováních bude duch náš 
žiti dále. Proto bude druhou etappou mé práce v Nižboru soustavné studium 
několika typických jedinců, o čemž bude další práce jednati, jsouc zdo- 
konalením této obsáhlé řady téměř pěti tisíců pozorování. 
L. Pračka. 
VI. 
