25 
V O i t (4) určil v několika vzorcích pocházejících z našeho batholitu 
gabbrového obsah Si Og a shledal, převládá-li amfibol 43-5G% až 46-06% 
Si O 2 , při stejném množství amfibolu a živce 49-34% Si O.,, převládá-li živec 
61-06% Si O 2 a teprvé při podstatném přibývání křemene zjistil 65-56 až 
73-60% Si O 2 . I z těchto údajvi Vysvítá, že typické hoíminy našeho batho- 
lithu gabbrového, složené hl. z amfibolu a živců s převahou toho neb 
onoho jsou basické horniny, obsahujíce Si Og < 52%, nikoliv neutrální neb 
kyselé jako diority. Toto stanovisko nutno při pojmenování v první řadě 
akcentovati, jak to iičinil již Osa nn (31, str. 426) ve své studii o definici 
gabbra a dioritu a Brogger (40) ve svých vynikajících spisech petro- 
grafických. Místní stoupání SÍO 2 nutno přičísti pozdější impregnaci našich 
,, amfibolitů" hmotou křemennou při cirkulaci thermalních vod, obsah irjících 
v sobě rozpuštěný Si O.^, přístup jejich nebyl v batholitu gabbrovém za- 
jisté omezen pouze na místa, kde dnes nalézáme rudní žíly s množstvím 
křemene, nýbrž působily i na okolní partie hmoty gabbrové přivádějíce 
Si O 2 . Nepřihlížíme-li tedy k nahodilému a seknndárnínm věťsínm procentu- 
álnímu množství Si Oo v některých kusech našeho amfibolitu, sledujíce spíše 
genesi a geologický vývoj celku, musíme nazvati Dobšinskou hlubinnou hor- 
ninu gabbrem nebo gabbr o amfibolitem vzhledán k dnešní podobě] k tomu 
poukazuje též úzká spojitost batholitu gabbrového se serpentinem (=nad 
původně peridotitem) u Dobšiné i j. Ani cizí, později přivedený křemen, 
ani strukturní a mineralogické místní nestálosti, jak bývají skoro ve všech 
massivech gabbrových pozorovány, nesmějí irás pohirouti k tomu, rrpustiti 
od názvu ,, gabbra" pro náš geologicky jednotný batholith. 
Poměr gabbra k t. zv. ,, zeleným břidlicím" . 
V dříve jmenovaných pojednáních o gabbr u Dobšinském Z e u s c h- 
ner, Beudant považují gabbro a ,, zelené břidlice" za celek a strukturní 
variety, S t u r vidí v okolí Gelnice přechody mezi dioritem — amfibolity 
— serpentinem — zelenými břidlicemi; Andrian a Hauer naproti 
tomu považují tyto za samostatná tělesa. P o s e \v i t z je spojuje co diori- 
tické břidlice s ,, dioritem" pro petrografickou povahu, V o i t shledává 
chemickou i petrografickou příbuznost ,, zelených břidlic" a ,, dioritu" po 
příp. amfibolického granititu". Bartels uvádí genetickou souvislost 
mezi ,,zelenokamem" a ,, zelenými břidlicemi" vých. od našeho území na 
základě mikroskopických a makroskopických přechodů. 
Uvádějí-li někteří autorové, že nelze místy stanovití hranici mezi 
gabbrem a ,, zelenými břidlicemi", podotýkám, že jsem tak při svém mapo- 
vání neshledal, nýbrž mohl se vždy rozhodnouti, mám-li zanésti diabasy 
po příp. jejich tuffy (= ,, zelené břidlice") nebo gabbro. Mapováním dále 
jsem zjistil, že t. zv. zelené břidlice netvoří s gabbrem jeden geologický 
celek, že nejsou snad jen povrchovou facií gabbra, nýbrž úplně samostatný, 
od gabbra neodvislý horizont v mém pásmu staropalaeozoickém. Jejich 
samostatnost a větší stáří vysvítá též z apofys, jež gabbro do nich vysílá, 
X. 
