fi 
takže obsahovali 50 i více jader. Je pochopitelno, že pak nelze počet 
jader bezpečně stanovití i když kombinujeme jednotlivé řezy. 
Nahá těla plasmatická jsou z počátku většinou tvaru čočkovitého, 
anebo tvaru protáhlého (obr. 2. — 5.). Při tom obrysy jejich mohou býti 
dosti nepravidelný, ale přece neobjeví se na nich nikdy pseudopodiovité 
útvary. In vivo jsem na nich nikdy nepozoroval přímo sledovatelných 
pohybů nebo tvarových změn. Současně se zmnožováním počtu jader 
roste cizopasník a může konečně úplně vyplniti prostor vakuoly. Pak 
ovšem ve tvaru svém shoduje se s tvarem buňky, od jejíž blány odděluje 
jej tenká vrstva cytoplasmatická. V kořenech silně infikovaných jsou 
někdy téměř všecky buňky hypodermální vyplněny cizopasníky (text. 
obr. 1.). Ale vždy lze stanovití cytoplasmu i jádro hostitelské buňky, 
kteréž odumírají teprve, když se vytvářejí sporangiosory. 
Nejčastěji obsahuje jedna buňka jen jednoho cizopasníka. Ale jsou 
též nikoli vzácné výminky. Pak jsou jednotliví cizopasníci od sebe od- 
děleni obyčejně lamelami nebo ^dákny cytoplasmatickými (text. obr. 2.). 
Ježto ve velice četných buňkách pouze jeden parasit je přítomen a také 
jen jedeir sporangiosorus se ve mnohých jeví, dále poněvadž schází pře- 
chodních stadií, nemohu se domnívati, že by tu bylo nějaké vegetativní 
dělení se a rozmnožování nahých parasitů, kteráž jako schizogonie pro 
mnohé Protisty jsou udávána. Také nemohu přijímati, že by naopak 
\'znikalo velké tělo vegetativní u Anisomvxy splýváním několika menších 
individuí. Neboť pozorovali lze všecka přechodní stadia od jedno jaderných 
a malých až ku mnohojaderným a velkým, parasitům, takže lze míti za to, 
že vývoj parasita se děje pozvolným vzrůstem provázeným dělením ja- 
derným. 
B o r z i popisuje pro svůj druh Rhizomyxa hypogaca d^'a vegetativní 
způsoby rozplozování. Předně vytváření holokarpických zoosporangií, za 
druhé vytváření velkého množství malých sporangií (sporní). Při vytvářeni 
holokarpických zoosporangií obklopí se nahý parasit jemnou blanou 
a obsah jeho celý se rozpadne ve velké množství dosti velkých zoospor. 
Zoosporangium se otevírá krátkou papilkou ven z buňky hostitelské 
vynikající. Sotva lze o tom pochybovati, že B o r z i h o obraz 4. opravdu 
představuje zoosporangium holokarpické. B o r z i kreslí též vyprázdněné 
zoosporangium a také takové, které již hotové zoospory obsahuje. Je 
ovšem otázka, zda-li tato holokarpická zoosporangia opravdu náležejí do 
vývojového cyklu Rhizomyxy. Nechci to úplně popírati, neboť pro Sorol- 
pidium Betac přijímám, že tolikéž má podobná holokarpická zoosporangia. 
Ježto Rhizomyxa je nesporně se Soyol pidiein příbuzná, lze se domnívati, 
že snad též holokarpická zoosporangia ve svém vývojovém cyklu chová. 
Jak jsem již řekl, je to ovšem jen pravděpodobné, že u Sorolpidia holo- 
karpické zoosporangium patří k sjíorangiosonun, ač pravděpodobnost ta 
je velmi velká. 
XXXV. 
