11 
IV. Vztah žil k svrásnění horstva, jejich poruchy, vznik a stáří, 
V pracích pojednávajících o rudních žilách Spišsko- Gomorského 
pohoří bývají tyto zpravidla pokládány za mladší variského sríásnění. 
Nežli o tomto stanovisku blíže pojednáme, dlužno si vyjasniti, jak asi 
vůbec působí svrašťování na žíly rudní idožené v podobě tuhých desek 
mezi horstvem ostatním? Reyer (16) ve své theoretické f^eologii vy- 
kládá pomocí obrazů vliv svrašťovacích sil na žíly eruptivní a dospívá 
k výsledku, že tyto nemusely býti vrásněny snad podobně, jako okolní 
horstvo, nýbrž že byly často pouze rozsedlinami v kusy rozděleny. Není 
pochyby, že týž názor lze vysloviti i o jiných žilách na př. rudních, ač 
svraštěné, rudní i eruptivní žíly poruznu byly též pozorovány. Znám 
na př. svraštěné, ložné žíly diabasové ze středočeského siluru. Podobně 
též 1) e n c k m a n n se domnívá, že území prostoupené četnými žilami 
rudními na př. Siegerland jest těmito jaksi chráněno před silnějším svra- 
štěním. B o r n h a r d t (4) soudí, že rozsedlinv nevznikají při svrašťování, 
nýbrž až po něm, neboť při svrašťování se horniny stěsnají, kdežto vznik 
rozsedlin jest podmíněn uvolněním, rozestupováním se horstva. U\'ážíme-h 
však, že při vzniku horstva, při činnosti svrašťujících orogenctických sil 
stěsnání hornin na jedné straně jest v korrelaci s roztažením a uvolněním 
na straně druhé, pak soudím, že v obou případech v místech menší soudrž- 
nosti lze očekávat! vznik dislokací. 
Rozsedliny, prostupující našimi žilami, jsou podstatně dvojího rázu. 
Jedny způsobily horizontální posun; němečtí horníci jim říkají „Geschiebe" 
a odpovídají asi Suessovým ,,lupenum“ (Bláttei'). Vyskytují se ve 
všech našich žilách a bývají do počtu nejhojnější (viz tab. 2., na př. svrchní 
Jóremény). Při patrnějších posunech bývá část žíly, ležící vých. od roz- 
sedliny, posunuta k severu; k tomu možno zej měna při budoucím vy- 
slídění žil přihlížeti. Jmenované , .posuvné" rozsedliny protínají žílu buď 
šikmo nebo stojí na ní skoro kolmo. Vzácněji jsou .skoro ro\’noběžné se 
žilou, odpovídajíce pak asi t. zv. ,,Deckelklůfte“ německých horníku. 
Dle jiných rozsedlin bylo naelloží buď vyzdviženo nebo opačně pokleslo, 
nastaly tedy přesmyky nebo vrhy. Výška skoku bývá obyčejně nepatrná, 
v některých případech zdá se však býti velmi značná, soudě z likazu, 
že mocnost žíly po obou stranách podobné dislokace jest velmi rozdilná. 
Leží tedy v jednom horizontu často vedle sebe kusy žíly, dislokací od 
sebe oddělené, jejichž původní pokračování na východ po příp. na západ 
dlužno hledati ve větší výšce nebo hloubce. Iv tomu nutno též přihlížeti 
při praktickém posouzení hodnoty těchto žil a při jejich vyslídění. Pěkné 
příklady pro podobné rozsedliny nalézáme zej měna na žíle filipské na 
Kónigsbergu, kde po jedné straně dislokace jest žíla přes 20 m mocná, 
kdežto po straně druhé dosahuje sotva mocnosti 1 tn i méně (tab. 2., 
obr. 3.). Rozsedliny, o nichž právě bylo promluveno, pokládám za starší 
nežli velké dislokace ovládající tektoniku i morfologii naší krajiny. 
XXXVII. 
