19 
pozorovat všude ve tkáních oedematosních. Velice zajímavý je poměr 
trophoblastkonu k cévám. Často táhnou se totiž v místech upevnění va- 
jíčka mohutně roztažené vény relativně blízko k povrchu sliznice a paral- 
lelně s ním. Trophoblastkonus změní se následkem toho potud, že vydává 
méně výběžků, které skoro všechny jen v čáře souběžné s průběhem cév 
uvedených z něho vystupují a přímo k nim se táhnou. Zde mnohé z nich při- 
stoupí až docela k endotheliím cévním a něco málo po povrchu jejich se 
rozšiřují. Výběžky tyto jsou velmi pěkně hustě žíhány. Chování toto velice 
zajímavě illustruje trofickou činnost trophoblastkonu a zároveň ukazuje, 
že směr, kterým výběžky jeho jsou vydávány, není náhodný, nýbrž diri- 
gován okolím a to pravdě podobně směry diffusních a osmotických proudů, 
jdoucích od roztažených cév, z nichž tekutina výživná vychází. I ostatní te- 
kutina, která ze stásou postižených cév zóny té zajisté stále do tkáně její pře- 
chází, je použita jednak ku vytvoření velké dutiny vaku žloutkového a k vý- 
živě vejce, jednak resorbována buňkami sliznice. Fixní buňky sliznice ute- 
rinní mají tedy nyní epithelioidní vzhled jsouce od sebe děleny jen ostrými 
hranicemi, povstalými stykem povrchových shuštělých vrstev protoplasmatu 
dvou sousedních buněk. Jen někdy ještě nyní bývají mezi nimi malé du- 
tinky, vyplněné sraženou oedematosní tekutinou. Tyto mizejí později. Při 
volné ploše sliznice pod epithelem jsou buňky její trochu protaženy směrem 
souběžným k povrchu sliznice a měří průměrem asi 26 délky při 15 ( u 
šířky. Jejich jádra jsou asi 9 g dlouhá a 7 f i široká. Asi v polovině tloušťky 
sliznice zvětšují se její fixní buňky dosti rychle až k délce 30 ft a šíři 28 f i. 
Buňky jsou zde tedy přibližně stejně velké ve všech rozměrech a jádra ku- 
latá s průměrem 10 (i. Jádro jejich je uloženo ve středu buňky a obklopeno 
malým množstvím protoplasmatu, od kterého táhnou se radiárně ne- 
příliš četné obyčejně slabé trámce k periferní vrstvě povrchové protoplas- 
matu. Tato je obvykle velmi slabou. Tím povstávají v buňce četné na- 
vzájem související prostůrky, vakuoly, jež obsahují za čerstva tekutinu 
srážející se většinou konservačních tekutin v četná malá lesklá granula, jež 
obyčejně při protoplasmatu obklopujícím dutinky ty leží. Po konservaci te- 
kutinami kyselinu osmičelou chovajícími není reagens obsahem vakuol redu- 
kováno. Nechovají tedy buňky ty v těle svém tuku. Buňky ležící při po- 
vrchu sliznice nemají takového množství vakuol, nýbrž obsahují v těle 
svém, čím více se blížíme k lumen uteru, tím větší kulaté vakuoly jednu 
nebo více jich, které mohou až i velikosti 14 (i dosáhnout a buňky z valné 
míry vyplňují. Následkem toho je jejich protoplasma sporé a buňky ty 
barví se podobně jako buňky právě popsané haematoxylinem jenom velmi 
slabým nádechem. Protoplasma jejich i s jádrem je uloženo buď ve středu 
jich, když vakuol těch je více, nebo zatlačeno je k periferii, když v nich ob- 
sažena je jedna veliká vakuola (obr. 10.). Než jak mezi buňkami oné střední, 
hlubší vrstvy, tak i mezi těmito povrchnějšími buňkami jsou místy buňky, 
které mají protoplasma jen zcela jemně vakuolisované, takže haematoxy- 
linem šedavěji se barví. — Dle reakce kyselinou osmičelou je obsah vakuol 
2* 
VII. 
