tivních změn je zachována pouze jejich centrální stěna se syncytiem na 
ni přiléhajícím. Jejich laterální stěna s příslušným syncytiem zachází stejně 
jako interkryptální septa a syncytium periferních krypt. Dle toho súčast- 
ňuje se v pozdějších stadiích jen spodina spojující chodbičky a to v celé 
šíři na vytvoření mateřského oddílu placentárního labyrintu. V předešlém 
stadiu jsme již upozornili, že v rozsahu allantochoria a dna spojující chod- 
bičky začíná se stluštělý trofoblastický epiblast vchlipovati v čepech do 
centrálních krypt a že resorbuje tekutinu povstalou vakuolisací syncytia. 
Jestli snad i syncytium samo direktně jeho buňkami je rozpuštěno, není 
možno určitě říci. Zdá se, že dříve samo musí vakuolisovat a teprve po- 
vstalé produkty jsou resorbovány. 
Epiblast allantochoria vniká dále do krypt ve formě čepu. Když 
čepy ty jsou trochu větší, vystupují na povrchu jejich, obráceném k allan- 
tochoriu, paalé jamky, v nichž uložena je zprvu jen zevní hustá vrstva 
mesenc.hymu allantochoria. S prodlužováním čepu epiblastického roste 
i čep mesenchymální až centrální dutiny povstalé vakuolisací syncytia, 
jsou vyplněny skoro celé primárními klky allantochoria z obojí tkáně 
složenými. (Obr. 12.) Centrum primárních klků allantochoria zaujato je 
pak řídkým mesenchymem, sestávajícím z hvězdovitých a vřeten itých 
buněk. V ose jeho táhnou se obyčejně dvě větší cevv, z nichž jedna dle 
silnější stěny své je arterií, druhá vénou. Z obou vynikají kolmo laterálně 
menší endotnelové rourky, které tvoří pod epiblastickým Krytem klků 
hustou kapillarní síť. Ve vrcholí primárních klků a to jen potud, pokud 
klky rostou do délky nachází se podobně jako vegetativní zóna u rostlin- 
ného kořene, hustší seskupení kulatobuněčného mesenchymu s hojněj- 
šími mitosami. Povlak epiblastický klků je asi 40 p silný a sestává ze 
dvou až i tří řad buněk celkem polyedrických. Jejich protoplasma 
barví se méně eosinem nežli protoplasma syncytia, ale přijímá po haemato- 
xylinu modravou barvu. Jelikož celá vrstva ta obsahuje větší množství 
jader, tu při menším zvětšení jeví se po obarvení kyselým haemalaunem 
temnější než syncytium. Opačně je tomu po zbarvení praeparátu žele- 
zitým haematoxylinem dle Heidenhaina. Jádra buněk trofoblastického 
epiblastu jsou zde asi 9 n dlouhá a přibližně 7-5 široká, tedy skoro kulatá. 
Zaoblený nebo plochý konec primárních klků má plavidlem epiblastický 
povlak něco málo silnější nežli ostatní povrch klků. Allantochorion při- 
léhající na vrcholy sept interkryptálních je kryto obyčejně jen jednou 
vrstvou buněk trofoblastického epiblastu, ač dříve trofoblastický epiblast 
byl i zde mnohovrstevný. Jelikož v buňkách jeho není znatelná nějaká 
degenerace, naopak dosti hojné mitosy svědčí o zmnožování epithelií, 
a jelikož i vrcholky sept nezvětšily se tak, aby ztenčení to odpovídalo roz- 
prostření mnohovrstevného epiblastu toho do jedné vrstvy ku krytí zvět- 
šené plochy, musíme míti za to, že scházející buňky byly vtaženy ku krytí 
rychle rostoucích primárních klků. Tedy i zde, jako všude jinde, jak 
v mateřské, tak embryonální tkáni setkáváme se s velikou plasticitou a. 
XT. 
