26 
střehnouti ve hloubce sekundární ústí mezikomůrkových částí. Lumen 
doplňku komůrky je nyní uzoučká štěrbina a je jen ve svém slepém konci 
trochu širší. 
Mikroskopické poměry sliznice klenby i postranních stěn komůrky 
nezměnily se valně proti stadiím předešlým. Jen rozpady vrstev povrch- 
ních postoupily dále a vrstvy hlubších více se uvolňují. Důležité změn v 
staly se však na epiblastických buňkách vaku žloutkového. Jsou sice 
většinou dosud ploché a zvyšují se, jako tomu bylo dříve, jen v rozsahu 
haemorrhagií, které vystupují nejčastěji v té části zóny retikulární, jež 
dno komůrky pomáhala tvořiti. — Ostatně celá tato část zóny retikulární 
začíná teprve nyní degenerovati stejnou formou jako vnitřní vrstvy septa 
doplňku. Na některých místech zvětšují se však celé skupiny buněk 
trofoblastického epiblastu. Děje se tak zprvu nad zachovanými, neroz- 
padlými hrbolky sliznice, později i směrem proti drtí a leukocyty pokrytým 
rýhám mezi nimi. (Obr. 7., 1tí.) Ačkoli v buňkách těch není mitos a i pro 
amitosy jen zřídka nějaké zaškrcené jádro mluví, přece musíme soudit 
podle toho, že nyní jsou místy po dvou, třech nad sebou uloženy, že v nich 
nastává asi rychlé dělení amitosou. Skupinky jich prodlužují se, směřují 
k zachovaným hrbolkům sliznice a přikládají se k nim. Jejich zevní tvar 
je velmi různý, brzo jsou skoro cylindrické, brzo v jednu nebo ve více 
špiček na volném povrchu vytaženy. Vždy však jsou značně velké, dosa- 
hujíce již nyní až 100 mm délky a 16 mm šíře. Skladba jejich protoplas- 
matu nemění se při jejich vzrůstu. Jádra jejich, která rostou úměrně se 
vzrůstem těla, nabývají hojné chromatické substance, která je v nich 
uložena ve formě hrubých granul a silných vláken. Nejenom však buňky 
takto změněné, ale i ony ploché buňky trofoblastického epiblastu za- 
ujímají v sebe drť rozpadovou, leukocyty, krvenky ruclé i fixní degeneru- 
jící buňky sliznice a rozpouštějí je v těle svém. (Obr. 16.) Není řídkým 
zjevem, že v nich možno najiti vedle právě popsaného jádra ještě druhé 
jádro, které je uloženo ve větší nebo menší vzdálenosti od jádra původního. 
Kontury jeho bývají sice ostré, ale teničká jádrová blanka barví se jen 
poměrně málo haematoxylinem. Nemají skoro žádného chromatinu a jsou 
jen jemnounce granulována. Dosti často bývají laločnatá. Dle vzhledu 
jich myslíme, že se jedná o jádra, která v buňkách trofoblastického epi- 
blastu zbyla z assimilovaných leukocytú. Prozatím jen zduřela, a jejich 
chromatická substance se změnila. Úplně assimilovaná jsou asi teprve 
později. Někdy jsme viděli, že buňky trofoblastického epiblastu měly 
dvě svá vlastní jádra. Jednou dokonce pět vlastních jader v jedné buňce 
epiblastické jsme napočítali. 
Degenerace a rozpady v periferní krypt ální zóně pokračují dříve 
popsaným způsobem. Její dosud zachované deciduální buňky jsou asi 
20 n dlouhé a 12 jx široké s jedním oválným, asi 9 dlouhým a tí jx širokým 
jádrem. Než mezi nimi dosti často setkáváme se s buňkami až 34 jx dlou- 
hými a 2(5 /x širokými, které mají dvě i více ledvinitých jader. 
XI. 
