28 
která dříve kolem 4 t u obnášela, měří nyní asi 6 ft a jeho protoplasma je 
ještě hustší nežli bylo dříve. Druhá vrstva nachází se na vnitř od předešlé. 
Je nesouvislá a je vytvořena malými skupinkami buněk, které na jednom 
řezu sestávají ze 7 — 12 i více polyedrickýeh buněk. Protoplasma a jádra 
jejich buněk mají vlastnosti popsané u buněk trofoblastického epiblastu, 
kryjícího allantochorion i jeho klky. (Obr. 18., 19.) Povstaly rozdělením 
původně souvislé epiblastické vrstvy na jednotlivé malé oddíly. Svědčí 
tomu ještě ta místa, kde jsou navzájem spojeny jednotlivými velmi pro- 
taženými buňkami. Na těch místech, kde mezi nimi chybí epiblastický 
povlak klku, naléhá jeho embryonální mesenchym hustou kapillární, 
povrchovou sítí direktně na mateřské syncytium. Dle toho, že tato po- 
vrchová kapillární síť je uložena nyní hlavně v rýhách obejímajících 
jednotlivé skupinky trofoblastickýcn buněk a zřídka kdy nachází se nad 
nimi, domníváme se, že tlak, kterým kapillary tisknou se na souvislou 
vrstvu trofoblastického epiblastu, vede k rozdělení jeho na jednotlivé 
oddíly. Tento pochod je podporován ještě tím, že vrstva trofoblasti- 
ckého epiblastu je natahována následkem rychlého rozšiřování se klků do 
plochy a tím spíše ustupuje tlaku krevních kapillar embryonálních. Výše 
uvedený poměr tkáně mateřské a embryonální je zvláštní, ale zároveň 
i velmi oekonomickv. Mohou totiž z krve mateřské býti převáděny 
látky v ní obsažené do krve embryonální a opačně z krve embryonální 
mohou dostávati se exkreční látky do mateřské krve mnohem lehčeji, 
když mezi oba krevní systémy vložena je jen jedna vrstva tkáně, která 
nad to žádnými tužšími septy není rozdělena na malé částečky, nýbrž je 
jednotná. Zajisté tíže by i osmosa probíhala, kdyby mezi nimi byla 
zachována vrstva trofoblastického embryonálního epiblastu, sestávající 
z mnoha buněk dělených od sebe tmelovou substancí. 
Na základě právě popsaných pozorování mohlo by býti namítnuto 
proti našemu pojetí placentárního syncytia za útvar čistě mateřského 
původu, že buňky trofoblastického epiblastu proměnily se v právě po- 
psaných mezerách mezi jednotlivými skupinkami v syncytium a splynuly 
se syncytiem mateřským. Proti tomu uvádíme, že nejen všude jinde, ale 
i tam, kde sousední skupiny buněk ektoblastu trofoblastického souvisejí 
navzájem pomocí jedné vrstvy tenkých buněk, tedy tam, kde by změna 
jich v syncytium musela dáti se dobře dokázati, je hranice mezi buňkami 
epiblastu a syncytia velmi zřetelná a že všude obojí útvary od sebe se liší 
jak svou barvitelností tak i charakterem jader a protoplasmatu. Můžeme 
tedy námitku tu zcela určitě odmítnouti. 
Velmi zřídka již v tomto stadiu, častěji ve stadiích pozdějších, skoro 
všechny skupinky ektoblastických buněk rozdělily se v samostatné buňky, 
od sebe oddálené, které na syncytium naléhají. Ale vždy i tyto osamocené 
buňky liší se velmi ostře od sousedního sjmcytia. Tělem svým jsou uve- 
dené buňky mnohdy velmi hluboko vtlačeny do syncytia, takže leží v mi- 
skovité jamce. Syncytium vytváří kolem nich nízký val. Směrem k vol- 
XI. 
