29 
ným koncům klků, které jsou ploché a mají následkem sešíření krypt 
značný rozsah, stávají se uvedené shluky buněk epiblastického trofo- 
blastu větší, až splývají na volném do dutiny krypt obráceném povrchu 
klků do souvislé silnější nebo slabší vrstvy buněk. Basis klků je volnou 
na svém konci vlastně jen v kryptách, kde syncytium úplně zdegenerovalo. 
V těch případech je uvedená vrstva epiblastu trofoblastického tím tenčí, 
čím starší je stadium. Příčinou toho je asi ta okolnost, že krypty stále se 
šíří a povrch klku spotřebuje ke krytí svému její buňky tak daleko, až je 
složena jen z jedné řady buněk. Výše jsme popsali, že syncytium je vyti- 
štěno pod koncem klků, tam, kde pod ním chová dutinu, v cirkulární 
dosti ostře zakončující val, ve kterém částečně okraj vrchole klku spo- 
čívá. Val ten je znatelný i v kryptách, kde basální syncytium rozpadlo. 
Tvoří tu konec zachovaného syncytia. Nemá však již tak ostrého volného 
okraje jako dříve, nýbrž okraj jeho je zaoblen, nevyniká hluboko do lumen 
krypt. Klky obyčejně zasahují až k tomuto válu. Jenom jejich epibla- 
stický povlak vysílá podél něho dosti silný mnohovrstevný výběžek, který 
naléhá na něj a při jeho konci též zaostřeně končí. Poněvadž později klky 
zasahují v kryptách vždy tam, kam až sahá mateřské syncytium, musíme 
považovati výběžky tyto za přípravu k rozšíření se klku až ke konci syn- 
cytia. Epiblastický povlak vrcholu klku není rovný ani nad centrem 
klku, vyzdvihuje se tu v menší, větší hrbolky anebo obsahuje i větší dutiny 
mezi svými buňkami. Jak v buňkách hrbolků těch, tak v dutinách zmí- 
něných bývají obsaženy leukocyty i rozpadávající drť syncytia. Nejenom 
na povrchu vaku žloutkového, ale i na povrchu allantochoria projevují 
tedy buňky trofoblastického epiblastu svou fagocytární činnost. Jinak 
vypadá vrchol klků, které naléhají v kryptách na basální syncytium, jež 
ještě není degenerované. Zde je vrstva jen trofoblastického epiblastu, který 
je kryje, mnohem silnější, rovného povrchu, přitištěná k syncytiu. Přesná 
hranice mezi ní a syncytiem vždy však existuje. Někdy epiblastic.ké 
buňky rozstupují se v centru klku a tvoří něco zduřelý oblý val kolem 
otvoru, kterým mesenchym klku proniká až k syncytiu. Toto rozestoup- 
nutí se povlaku epiblastického vrcholku klku děje se pravděpodobné 
z těchže příčin, jako na stěnách postranních klků, ale nemá dlouhého trvání, 
neboť jakmile syncytium oddálí se degenerací od klku, otvor v epitheli- 
álnírn krytu klku se uzavře přes výhřez mesenchymu. Syncytium je nyní 
jen málo kde zachováno v basích krypt. Než i tu vykazuje hlavně ve 
vrstvách hlubších různé druhy degenerací jader. Možno v něm najiti 
i ony epitheliální kulaté buňky, které se syncytiálně nezměnily. Tam, 
kde vakuolisace centrálních partií syncytia dostihla některou tuto buňku, 
nacházíme ji v dutině vakuoly a podléhá degeneraci. Syncytium basí krypt 
spojeno je všude bez hranice se syncytiem obklopujícím po stranách celý 
klk. V pozdějších stadiích je ve většině krypt rozpadlé. Zbývá po něm jen 
drť s rozpadajícími jádry a leukocyty. Degenerace v něm vystoupivší 
propaguje se dále na povrchní dec.iduální buňky přilehlých stěn krypt. 
xr. 
