14 
niny dissociace schopné, a přihlížejíce k experimentální práci S c h u 1 e- 
r o v ě plným právem per analogiam předpokládati můžeme antiseptický 
účin i u dermatolu a airolu. Vůbec jakmile připustíme možnost štěpení 
vazby chemické, pak snadno si vysvětlíme tento účin. Snadno vysvětlitel- 
nými stanou se na př. i pokusy Schulerovy, přesvědčím e-li se, že 
magisterium bismuthi podléhá rozkladu působením vody, jak dokazují naše 
pokusy v 1. části uvedené. 
Antiseptické a desinfekční vlastnosti zásaditým solím vizmutu pří- 
sluší, zakládajíce se na částečné jich dissociaci. Tím však velmi otřeseno 
jest učení o indifferentnosti těchto solí, poněvadž zřejmě umožněna jest 
resorpce a škodlivé působení na organismus. Fakt tento sám o sobě při 
nejmenším nabádá k opatrnosti a přesnému dosování (viz otravy po re- 
sorpci z ploch ranných). 
* * 
❖ 
Magisterium bismuthi se zhusta předpisuje proti rozličným průjmům 
dospělých i dětí, při tyfu, dysenterii, tuberkulose intestinální, gastroente- 
ritidách dětských a pod. Odůvodnění děje se i tu různým způsobem, z nichž 
však žádný neopravedlňuje tak rozšířené ordinování. Bokai 27 ) míní, 
že svírá vý účin jest nepatrný, neschází li vůbec a proto složka tato ne- 
spadá na váhu; také Traubeho (cit. Bokai) názor o antidiarrhoickém 
působení cestou mechanickou, totiž vytvořením na sliznici jakési vrstvy 
chránící není dostatečně pochopitelným a rozhodně nevystačitelným. 
Nelze si totiž mysliti, že by magisterium zadržovalo se na zdravé sliznici. 
Pokud při sekcích zabitých neb pošlých zvířat mohl jsem pozorovati, 
nevytvořil se nikdy podobný ochranný povlak, pouze na těch místech 
pevně lpělo magisterium, kde byla sliznice porušena ať už haemorrhagiemi 
neb mírným zvředovatěním. Že by na těchto místech hojivě působil, 
sotva lze mysliti; považujeme-li zde látku jen jako cizí těleso, už z toho 
důvodu nemůže být i lhostejnou, nejvýše že by snad chránila před bakte- 
rielní invasí z obsahu střevního, avšak není prokázáno, že by v tomto 
stavu byla neproniknutelnou překážkou. Naproti tomu však jistě na 
dotyčných místech se porušuje cirkulace krevní, sliznice mechanicky jest 
drážděna pevným, konkremento váným vizmutem, stálými pohyby peri- 
staltickými stěny střevní a mimo to přicházejí v úvahu též štěpné pro- 
dukty, které rozkladem sloučeniny vznikají. B a 1 o g h (cit. Bokai) 
považuje odštěpující se kyselinu dusičnou za rozhodující v účinku anti- 
diarrhoickém, avšak dusičná kyselina, nepřihlížeje k jejímu účinu jako 
taková v prostředí střevním neobstojí. Bokai zcela správně odmítá 
domnělý ten účin a představuje si styptické působení tím, že vizrnut 
váže sirovodík (čímž dráždivý účin tohoto zaniká). A používání dusičnanu 
neomezuje se pouze na případy, kde by se tento účin mohl předpokládati, 
nýbrž ordinuje se všeobecně a tedy často i tam, kde otázka nějaké zvýšené 
XVII. 
