10 
útvary jsem zjistit i nemohl ani v listech rychle ve vzrůst přivedených 
v teplém skleníku. 
Mladé listy dlouho jsou porostly trichomy a šupinami a tu a tam 
se nalezne i žlázka epidermální. 
* * 
❖ 
Drátovité kořínky mají na povrchu hnědou epidermis a pod ní tmavé 
buňky parenchymatické, jež se poněkud zmenšují směrem ku sklerenchy- 
matické pochvě obkličující v centru uložený svazeček cévní. 
Pochva sklerenchymatu bývá na dvou protilehlých místech poněkud 
zúžena — avšak typickým způsobem jenom v málo případech (asi ve 
2 procentech. (Obraz 13.) 
Literatura. 
A. T s c h i r c h. Angewandte Pflanzenanatomie. 1889. S. 469. 
Tschirch und Oesterle. Anatomischer Atlas der Pharmakognosie und 
Nahrungsmittelkunde. Leipzig 1900. S. 341. 
A. Tschirch. Die Harze und die Harzbehálter. II. Aufl. Leipzig, 1900. 
S. 1153. 
H. S c h a c h t. Ueber ein neues Secretions-Organ im Wurzelstock von Ne- 
phrodium Filix mas. Jahrbúcher fůr wissenschaftliche Botanik III. Bd. 1863. 
S. 352. 
J. Sachs. Lehrbuch der Botanik. IV. Aufl. 1874. S. 432. 
W. Laurén. Rhizoma Filicis und dessen Verwechslungen. Schweizerische 
Wochenschrift fúr Chemie und Pharmacie. 34. Jg. 1896. S. 449. 
F. H o h 1 k e. Ueber die Harzbehálter und die Harzbildung bei den Poly- 
podiaceen und einigen Phanerogamen. Beihefte zum Botanischen Centralblatt. 
Bd. XI. Heft 1. S. 8. 1901. 
G. Santessen. Die Drůsenhaare und Schuppen bei Rhizoma Filicis. 
Ref. Pliarmaceutische Zeitung 1903. S. 119. 
G. Rumpf. Rhizodermís, Hypodermis und Endodermis der Farnwurzel. 
Bibliotheca Botanica. Stuttgart 1904. 
XXI 
