3 
O vývoji achromatického vřeténka nemohu nic říci. Tolik je jisto, 
že po nějakém centriolu není na jeho pólech ani stopy. Celá figura je 
značně přesně oproti ostatní cytoplasmě ohraničena, a jemně vláknitě 
fixována. Ohraničení to není způsobeno jadernou blanou, kteráž se ija konci 
profáse vždy rozpouští. Chromosomy se štěpí podélně (obr. 7.) a dce- 
řinné tyčinky se pak rozestoupí od sebe (obr. 8.), nuldeolus však zůstává 
v aekvatoriální rovině. Ale prodlouží se ve směru osy figury dělící 
(obr. 9. — 11.) a uprostřed zřetelně zaškrtí (obr. 9., 10., 12.). Konečně 
na sebe vezme tvar činko vitý. Oba konce jeho jsou více nebo méně na- 
duřelé (obr. 15., 18.— 26.), ač jsou také případy, kde nukleolus má tvar 
tyčinky téměř v celé délce stejně tlusté (obr. 11.). Chromosomy vždy še 
pohvbují až za konce nuldeohi (obr. 12.- — 16.), sestaví se tak, že tvoří 
jakousi polokouli, objeví se v nich vakuolisace a na polokulovitém povrchu 
záhy se differencuje blána jaderná. Také v dceřinných jádrech zaujímá 
nukleolus polohu excentrickou (obr. 17.), ale později obklopí jej jaderná 
substance stejnoměrně kolem do kola. 
Stadium, kdj. chromosomy dorazivše na póly těsně se sestoupí, takže 
tvoří těleso téměř homogenní, stejnoměrně zbarvené a nukleolu podobné 
(D avis), u Cladophory jsem nezastihl. Zdá se tedy, že se zde vůbec 
nedostavuje a že vývoj retikula děje se poněkud jinak než-li u rostlin, 
kde vlákénka některá vznikají též tak, že se chromosomy těsně sestoupí, 
na některých místech slepí, načež při rozestoupení tato místa slepená se 
protáhnou ve spojovací vlákénko. 
Základy dceřinných jader očividně zůstanou na straně k aekvatoru 
obrácené dlouho otevřeny, t. j. poměrně pozdě se zde differencuje blána 
jaderná. Spojovací vřeténko sestává ze substance skoro homogenně 
fixované (obr. 14., 15., 18.), v němž jen sem tam vláknitá struktura vy- 
stupuje. 
Základy dceřinných jader se pak od sebe vzdalují, ale oba nukleoly 
stále zůstávají jemným vlákenkem spojeny (obr. 19., 20., 21.). V tomto 
stadiu mohli bychom se domnívati, že máme před sebou jádra přímo, 
amitoticky se dělící. Zvláště nápadné jsou figury se zúženým spojovacím 
vřeténkem, které velmi amitose se podobají (obr. 19.). V dalším průběhu 
dělení spojovací vřeténko docela zmizí a dceřinná jádra jsou, jak již 
řečeno, spojena pouze jemným vlákénkem, které spojuje oba nukleoly. 
I tu ještě mohlo by se míti za to, že běží o amitosu, zvláště kdyby 
jenom jadérka byla zřetelně zbarvena. Nepochybuji o tom, že často 
kreslené činkovité figury přímého dělení jaderného u kvasinek vlastně 
představují takovéto činkovité tvary dělících se nuldeolů. 
Délka spojovacího vlákénka značně varíruje, pravděpodobně podle 
toho, jak daleko od sebe vzhledem k sousedním jádrům se dceřinná jádra 
posunují. Vlákno to je leckdy obloukovitě zahnuto (obr. 22. — 26.), někdy 
jeví slabé varikosity, na jeho koncích jsou kyj ovité nukleoly. Vlákno 
se pak uprostřed přetrhne (obr. 23., 26.), substance jeho přejde do jádra 
XXIII. 
1 * 
