4 
a jaderné sítivo obklopí kolkolem nukleolus. V mladých jádrech byly 
se již před tím differeneovaly malé nukleoly vedlejší. 
Vzácné, ale důležité jsou případy, kde vedle dělení hlavního nukleolu 
také dělení jiného, menšího, lze pozorovati (obr. 12.), takže již základy 
dceřinnýeh jader po dvou nukleolech obdrží. O původu těchto malých 
nukleolu nemohu se bezpečně vysloviti, jmenovitě nemohu tvrditi, že by 
menší ty nukleoly byly identické s vedlejšími nukleoly klidných jader. 
Možno, že představují jen část hlavního nukleolu, jež se od něho byla od- 
dělila a ve prospěch toho svědčila by okolnost, že nukleolus v době aekva- 
toriální desky jaderné nepravidelný tvar jeví (obr. 5., 7.), takže tu dána 
je příležitost k jeho rozdělení. Možno, že se tu rozpadne ve dvě těliska, 
jež se pak současně dělí. V dceřinnýeh jádrech vznikají malá postranní 
jadérka de novo a sice v blízkosti pólu dělící figury. 
I takové figury byly pozorovány, kde pouze jedno dceřinné jádro 
jevilo vedle hlavního ještě drahý menší nukleolus, který též dělením 
vznikl, pokud podle tvaru jeho souditi bylo možno (obr. 14., 16.). 
Strasburger první popsal poměry dělení u jader Cladophorv 
(1880) a k jeho popisu jako nový objev připojuje moje sdělení důkaz 
persistence nukleolu. Strasburger sice jednotlivé fáze dělení nukleolu 
zobrazil (viz jeho obr. 11., 17., 18.), ale methody tehdá jim užité nedovo- 
lovaly mu pravý stav věcí poznati. Také vývoj rej divých výtrusů, jejž 
Strasburger později (1892) studoval, vyžadoval by zpracování 
novými methodami oytologickými. 
Považuji za nej zajímavější moment dělení jaderného u Cladophory 
chování se hlavního nukleolu. Nukleoly vedlejší se chovají tak, jako 
typická jadérka vvšších rostlin, rozpouštějí se totiž a mizí v době, kdy 
se chromosomy sestavují v rovinu aekvatoriální. V dceřinnýeh jádrech 
se pak zakládají znova. Georgewitsch (1908) sice udává, že u ně- 
kterých rostlin jevnosnubných ( Lupinus , Allium ) z nukleolu vzniká pravý 
chromosom, který se dělí a v dceřinném jádru opět v nukleolus mění, 
ale nemohl jsem jeho údaje potvrditi. Také van YVisselinghovy 
údaje o účasti nukleolu na tvoření se chromosornů u Spirogyry zdají se 
mi býti nesprávnými. U Cladophory však vytrvává nukleolus zcela pra- 
videlně po celou dobu karyokinesy, dělí se a produkty dělení vnikají do 
dceřinnýeh jader, takže zde je persistence a kontinuita jadérka nepopi- 
ratelná. Během dělení hmota jadérka značně vzrůstá, což srovnáním 
postupných stadií dělení, jak jsou na naší tabulce znázorněna, velmi jasně 
vyplývá. Zcla-li se chemické vlastnosti jadérka během dělení mění, ne- 
mohu udati. Barvitelnost jeho zůstává nezměněna a také strukturálních 
změn jsem v něm nepozoroval. Vůbec jsou jadérka Cladophory homogenní, 
ani obvyklých vakuol v nich není. 
Jadérko Cladophory upomíná velmi živě na t. z v. karyosom některých 
Protozoí a z organismů řasám blízkých zvláště na Keutenův (1895) 
nukleocentrosom, jejž autor tento pro dělení u Euglena viridis popisuje. 
XXIII. 
