5 
živcové. Nepochybně byl zde plagioklas sodná. ovápenatý, basičtější a pro- 
měna jeho má ráz saussuritování. Epidot činí místem kolem amfibolu 
rámcovitou obrubu skorém kelyfitické struktury a skýtá dojem, jakoby 
při samém kraji amfibolu byl vznikl sloučením hmoty plagioklasové s něco 
hmoty amfibolové. 
Z toho všeho následuje, že hornina tato je přeměněným gábbrem. 
Původní akcessorické součásti jsou: titanit, apatit a zirkon. 
Titanit vyskytuje se v podobě slabě načervenalých zrnéček bud 
oblých nebo obojstranně zašpičatělých, ojedinělých nebo ve skupinkách 
roztroušených, uzavřených ve hmotě amfibolové nebo ve přeměněné 
hmotě živcové. Upomíná zcela na zrnka titanitová předchozích hornin, 
jenže je poněkud hrubším, a pleochroismus jeho je poněkud silnější. 
Rovněž množstvím svým se od předešlých liší. 
Apatit, který je zde velmi řídký, je ponejvíce uzavřen v amfibolu, 
a podobá se tvarem i výskytem úplně předešlým. 
Nápadný je nedostatek rud železných, leč není nikterak vyloučeno, 
ba je velmi pravděpodobno, že tu byly, ale že hmota jejich byla proměněna 
zároveň se hmotou diallagu, a že nyní je obsažena chemicky ve tmavo- 
zelených proužcích a skvrnách amfibolových. 
Pozoruhodný jsou dvě uzavřeniny, obsažené v největším zrnu am- 
fibolovém. Byla to dvě široká zrnéčka plagioklasová, jedno 0-97 mm X 
0-63 mm velké, druhé 0-70 mm X 0-68 mm velké. Na obr. 1. znázorněno 
je větší zrno v obyčejném světle a na obr. 2. mezi skříženými nikoly. 
Obr. 3. znázorňuje menší uzavřeninu živcovou mezi nikoly. Obě byla 
omezena idiomorfně a jsou taktéž saussurit ována. Z výskytu i povahy jich 
následuje, že vývoj živce aspoň částečně předcházel tu před vývojem 
amfibolu, tedy asi podobně jako v diabasech, v nichž je hmoty živcové 
značně méně než hmoty augitové. Poněvadž jsou v hmotě amfibolové 
úplně uzavřena, lze také z jejich přeměny soudili, že i hmota nynějších 
amfibolů není původní, nýbrž že musila prodělali proměnu. Dále proto, 
že má hmota amfibolová sama o sobě zcela čistý a čerstvý vzhled, a že 
není mezi produkty větrání plagioklasů vápenec, nelze myslili na pochod 
obyčejného větrání, nýbrž na proměnu, vzniklou působením velmi moc- 
ného horotvorného tlaku. Na dřívější působení tohoto poukazuje i ten zjev, 
že podélné směry amfibolových jedinců jsou spolu téměř rovnoběžný. 
Směr onoho tlaku dal by se zajisté v přírodě dosud dobře stanovití. Bylť 
zcela jistě kolmým na směr rovnoběžného uložení a uspořádání amfibo- 
lových zrnek dle délky a tudíž též kolmým na směr zbřidličnatění horniny. 
V rozložené hmotě plagioklasové jsou také v této hornině uzavřeny 
různě roztroušené, lištnovité až krátce jehlicovité krystalky amfibolové. 
Ty pak barvou tmavozelenou, veskrze jednotnou se liší od velikých zrn, 
a činí aspoň z velké části dojem uzavřenin původních ; částečně vyskytují 
se při okraji velkých individuí amfibolových, i lze tu proto prohlásiti 
XXVI. 
