12 
její zvláštnosti jsou pak následující: 
Větší zrna amfibolová jeví uvnitř ton načervenale hnědý, podlouhlá 
jsou opět seřazena vzájemně dosti souhlasně dle své délky. 
Omezení součástek všech amfibolových zrnek je ponejvíce nepra- 
videlné, leč přece spíše rovnějšímu blízké, nikoliv nápadně zubaté, a ne- 
zřídka lze pozorovati zřetelné přiblížení se omezení krystalografickému 
dle ploch hranolových. Křemenná zrnka jsou omezena nepravidelně. 
Amfibol soustřeďuje a uzavírá v sobě 'rudy, jež namnoze jsou seřazeny 
v jakési řádky, jichž směr blíží se zřejmě rovnoběžnému směru štěpných 
trhlinek amfibolových. Podobné, ale krátké řádky činí tu a tam i zrnka 
titanitová. 
Křemen uzavírá místem někdy jehličku amfibolovou nebo zrnko 
rudní, právě tak jako amfibol, leč spoře. 
Všechny součástky zřejmě náležejí k sobě a mají společný původ. 
Mimo zajímavou povahu zrnek amfibolu a výskyt šupinek biotitových 
lze tu shledati i původní obrůstání magnetitu titanitem. 
Křemenné proužk obsahují přimíšeno také něco amfibolu, porůznu 
zrnka zakaleného živce, magnetit, tu a tam zrnko apatitu a titanitu. Jsou 
to agregáty zrnek křemenných, omezených ostr obranně, velmi mírně 
zubatě, celkem nepravidelně, podobně jak bývá v některých žulách, když 
několik zrnek křemenných se spolu stýká. Málokteré z nich je poněkud 
podlouhlé dle směru proužku, většinou nepřevládá v nich žádný směr 
příliš nad jiný. 
Amfibol v těchto proužcích obsažený je téhož rázu jako v amfibolem 
bohatém oddílu horniny, tam kde činí úzký proužek, zrna jeho bývají 
podlouhlá a tímto směrem řadí se souhlasně ku celkovému směru kře- 
menných proužků. 
Rozhraní proužků křemenných vůči proužkům amfibolem bohatým 
jest dosti ostré, ale nečiní nijak dojem hranic pukliny. Amfiboly sousedních 
tmavých proužků jsou tu omezeny jako v ostatní hornině. Tu a tam lze 
spatřiti výběžek amfibolový do křemenného zrnéčka zarostlý, nebo zrnko 
křemenné, velkou částí hmotou amfibolovou objaté, z čehož lze souditi, 
že křemen i amfibol krystalovaly tu skoro současně. 
Pokud se týče akcessorického živce ve křemenných proužcích se 
vyskytujícího, tento jednak přidružuje se v proužcích křemených namnoze 
těsně k amfibolu, jednak i uprostřed křemenných proužků bývá ojediněle 
jeho zrnko zarostlé. 
Dle vypsaných vlastností, hlavně pak vzhledem ku povaze součástek 
a jich sdružení vzniká dojem, že křemenné proužky ukázky této náležejí 
k hornině samé a jsou jejími původními součástkami, nikoli sekundární 
výplní puklinek. 
Zbývá však ještě otázka, zdali lze tylo křemenné proužky považovati 
za úkaz šmouhovitosti, či mají-li význam jiný, zejména nedalo-li by se 
XXVI. 
