takže obsahuje sotva stopy vytvořených bakteriemi kyselin neb alkalií. 
Vzdor tomu je autogamní tvorba spor ohromná. 
Připojíme-li ku zkušenostem výše uvedeným ještě poznatek, že 
tvorba spor nezdá se býti vázána na žádné vývojové stadium bakterií, 
shledáme, že se bakterie vůči vlivům, podněcujícím jinak stavy depressní, 
chovají zcela opačně než nálevních Autogamie bakterií nezakládá se tedy 
asi na žádném stavu depressním. 
Vzdor tomu jsou zde styčné body, poukazující na to, že na pohlavní 
děje uvedených tříd organismů lze pohlížeti s jednotného hlediska kau- 
salního. 
V obou případech totiž, i u bakterií i u nálevníků, zastaví se přijí- 
mání potravy a zamezí se vzrůst. Bylo by, jak již B u c h n e r (26) se vy- 
slovil o tvorbě spor, asi nej bližším, abychom v zamezení vzrůstu spatřovali 
podnět vybavující autogamii bakterií. 
Dodatek o cytologické povaze bakterielního protoplastu a morfo- 
logickém podkladu dědičnosti. 
Z průběhu autogamie bakterií plyne zcela jasně, že Schaudin- 
novo srovnání základu sporo vého s jádrem buněčným nebylo právě 
ničím jiným více, než pouhým morfologickým srovnáním. Základ spory 
tvoří se totiž teprve p o oplození. Amphimiktická jádra jsou v tomto pří- 
padě repraesentována celými individui, což je v plném souhlase s mými dří- 
vějšími názory (viz o tom mé úvahy 27. str. 33 a násl.) o cytologické povaze 
bakterií. Při autogamii bakterií nevymění sě při oplozovacím promísení 
totiž pouze chromatin, nýbrž i plastinová základní hmota. Z tohoto dů- 
vodu je i Swarczewsk y-h o (28) pojímání autogamie bakterií jakožto 
chromidiogamie, proti němuž jsem se již dříve vyslovil (29), nepřijatelné. 
Rovněž dlužno na základě toho, co jsem nahoře uvedl, posouditi 
tvrzení Němcovo (32), že některé ze zrnéček v protoplastu bakteri- 
elním obsažených je skutečným jádrem, jakožto neoprávněné; při auto- 
gamii by přece jádra splynula. Nic takového se však neděje. 
Pro theorii dědičnosti plynou z pozorování o autogamii bakterií 
nej zajímavější závěry. 
Pozorujeme, že během tohoto děje při vlastním oplození dochází 
k promísení útvarů, jež svou moríologickou strukturou jsou analogické 
s jádry buněčnými; skládají se i z chromatinu i z plastinu. Zdá se tedy, 
že při tomto pochodu (při vlastní amphimixi) skutečně je nutné spolu- 
působení obou těchto strukturních činitelů. 
Než konečným výsledkem autogamie bakterií jsou zase spory, ne- 
obsahující ani stopy chromatinu, tak že dědičnost sprostředkuje samotný 
plastin. 
XXVIII. 
