8 
podmíněný jejím rozpadem a natahováním byl vyrovnán, a proto sliz- 
niee stává se v celém výše popsaném pruhu centrálním stále slabší, až 
místy zcela vymizí a žloutkový vak je oddělen od cirkulární svalové vrstvy 
jen drtí rozpadlé sliznice. Vnitřní svalová vrstva je v celém rozsahu cen- 
trálního pásu též uvolněna, tvoří síť trámců i jednotlivých, velikých, 
svalových buněk. Jinde možno nad ní teničkou a rovněž prosáklou vrstvu 
Zachovalé sliznice přece postřehnouti (obr. 1.). Všude v okách uvedené 
svalové sítě i v síťovitě uspořádaném zbytku sliznice nacházíme mnoho 
leukocytú, které tvoří též na volném povrchu sliznice skoro souvislou 
vrstvu. Část retikulární zóny, ležící při periferní kryptální zóně, jakož 
i celé septum doplňku podléhá nekrose a rozpadu bez předchozího většího 
uvolňování jednotlivých elementů (obr. 2.). V dosti časných stadiích po- 
pisované doby březnosti, v komůrkových částech uteru, které mají asi 
14 mm délky a 11 mm příčného průměru, možno konstatovati, že buňky 
trophoblastického epiblastu, kryjící zevně vak žloutkový, stávají se v roz- 
sahu bývalé klenby primární komůrky zaoblenější a silně se zvětšují. 
Stejně se zvětšují i buňky výběžků, které jsme popsali v předešlém 
stadiu, a které směřují k rozpadávající tkáni sliznice. V některých z nich 
bývají někdy dvě jádra, která jsou obyčejně ovální a mají hrubou, temně 
se barvící síť chromatinové substance. Tyto změny poukazují k zvýšené 
činnosti, snad resorbční, ale skoro jistě sekreční, neboť v těchto dobách 
pokračuje rozpad a zkapalňování zóny retikulární sliznice velmi rychle. 
Jen o něco málo později, když veškeré uvolněné hrboly zachované 
tkáně slizniční velice se snížily, ba mnohdy vymizely, a povrch sliz- 
nice pokryt je přibližně stejnoměrnou, jen málo kde scházející vrstvou 
leukocytú a rozpadlé drti s haemorrhagiemi, oddělují se skoro všechny 
popsané buňky najednou od povrchu žloutkového vaku a vcestují do 
drti rozpadlé sliznice. Dostávají se až k volnému povrchu a do tkáně Za- 
chovalé vrstvy sliznice. (Obr. 3.). Zřídka kde zůstává jedna neb dvě buňky 
lpěti na zevní ploše žloutkového vaku. Jeho klenba je nyní tvořena jen 
homogenní blankou, o které jsme se již výše zmínili. Vnitřní její povrch 
je dosud kryt plochými hypoblastickými buňkami. Buňky trofoblastic- 
kého epiblastu zachovány jsou teprve při její nejzazší periferii při přechodu 
vaku žloutkového v chorion. Tam nacházíme souvislý povlak epiblas- 
tický, který má stejný vzhled jako v předešlých stadiích. Zdá se, že jeho 
zachování podmíněno je již zmíněnou, odlišnou formou rozpadu partií 
sliznice, které patřily dnu komůrky. (Obr. 4.). Stejně chová se trofoblas- 
tický epiblast žloutkového vaku a choria tam, kde naléhá na povrch septa 
doplňku. - — V komůrkách, které mají přibližně asi 18 mm délky, 15 mm 
šíře, dostupují, od vaku žloutkového oddělené, buňky trophoblastického 
epiblastu největších rozměrů. Jejich tělo měří obyčejně 80- — 90 v nej- 
delším průměru. Jsou však mezi nimi buňky, které dosahují se svými vý- 
běžky až 180 (i délky při šíři asi 100 jí. Tyto buňky jsou tak velké, že b} r 
mohly býti i lupou dosti dobře pozorovány. Všechny byly po oddělení 
XXXI. 
