12 
znatelný jen pomocí mikroskopu, a to ne hned na první pohled. Primární 
klky jeví se ke konci březnosti jako slabounké pruhy foetálního vaziva 
s většími cévami, arterií i vénou, kdežto residua sept interkryptálních 
zbývají zde jako nízké i úzké, špičaté výběžky, z base placenty na malou 
vzdálenost do vnitra jejího se táhnoucí. V centru chovají velké, krevní 
prostory a odpovídají místům, kde dříve mezi kryptami několik inter- 
kryptálních. sept se stýkalo. Ostatní slabší partie sept byly zaujaty do pla- 
centárníbo labyrintu, tak že oblasti jednotlivých primárních klků a od- 
povídajících jim krevních prostor mateřských splynuly na vzájem na 
útraty dříve je dělících interkryptálních sept. Septa interkryptální jsou 
v popisované době asi 05 mm silná. U mladších stadií sestávají z četných 
skupinek polyedrických, zprvu přibližně stejně velkých, deciduálně změ- 
něných, fixních buněk sliznice. (Obr. 18., 19. a 21. druhého dílu). Jejich 
buňky jsou děleny přesnými, ostrými hranicemi od mateřského syncytia, 
od něhož ostatně se liší i granulovaným protoplasmatem a jádry. Prů- 
měrem jsou asi 12 jí široké. Jejich protoplasma je jasnější, řidší, — zvláště 
u buněk větších to vyniká, — a barví se barvivý na protoplasma méně, 
nežli husté protoplasma syncytia. V nich uloženo je jedno, — až dvě, 
řidčeji několik jader, která jsou obvykle zakulacena a jsou menší, nežli 
obyčejně ovální jádra syncytia. Od nich liší se konečně i tím, že mívají 
hrubší síťku protoplasmatu a tím se zdají něco temnějšími. Tato okolnos- 
není však vždy vytvořena, někdy i docela zřejmá jádra, syncytiální jsou 
dosti temná. V buňkách deciduálních jsou dosti četné mitosy, někdy i net 
pravidelné, polycentrické. Když prohlížíme praeparat od špičky sept 
interkryptálních směrem mesometrálním k basi placenty, tu mezi právě 
popsanými deciduálními buňkami, nacházíme vždy četněji větší, jasné 
buňky deciduální o jednom i několika jádrech. Jejich jádra jsou veliká. 
Zvětšila se přibližně souběžně s tělem buněčným. Často jsou lehce zaškrco- 
vána, ledvinitá atd. a mají hrubší, temnou síťku chromatinovou s vel- 
kými nukleoly. Někdy lze dobře rozeznati ve dvoujaderních deciduálních 
buňkách, že mezi oběma jejich ledvinitými jádry nachází se hustší proto- 
plasma, která je lehce a málo zřetelně radiérní a vyzařuje v periferní jas- 
nější protoplasma. Nějakých centrálně uložených ještě hustších tělísek 
nemohli jsme v něm postřehnouti. Mnohdy docela vedle sebe jsou uloženy 
všechny možné přechody mezi velkými deciduálními buňkami a decidu- 
álními buňkami nejmenších rozměrů. Velké buňky deciduální jsouně koli- 
kráte větší nežli ony malé a dosahují až 30 p v průměru. I v těchto buňkách 
nejsou pravidelné i nepravidelné mitosy řídkým úkazem. Rovněž často 
jsme v nich našli formy jader, které poukazují k tomu, že se amitotick}^ 
dělí. Poukázali jsme k tomu, že nejdřív se tak zvětšují deciduální buňky, 
ležící hlavně k basi sept a v blízkosti jejich krevních prostor. Ve stadiích 
něco starších, ale někdy i ve stadiích dosti mladých objevují se zde nové 
útvary. Nejdříve v blízkosti rozpadávajících stěn basí krypt, později dále 
od nich, konečně i v samém centru zbylých, silnějších partií interkryp- 
XXXI. 
