13 
tálních sept nacházíme mezi cleciduálními buňkami přibližně ellipsoidní 
obrovské buňky s velikým počtem jader. (Obr. 6. a. 7). V mladších stadiích 
jsou menší a chovají méně jader nežli ve starších stadiích, kde dosahují 
asi 150 délky a 100 [i šíře a mají až ku 40 jádrům v jednom průřezu 
svým tělem. Tyto obrovské buňky povstaly splýváním sousedních, deci- 
duálních buněk. V mladších stadiích možno tento pochod dobře pozoro- 
vati. Jednotlivé menší deciduální buňky jsou zde někdy částečně od sebe 
odděleny povrchovým, shuštělým protoplasmatem, částečně již spojily 
se s obrovskou buňkou. Jediné útvary, které se těmto obrovským buňkám 
podobají, jsou rozšířená místa mateřského syncytia, takže někdy je dosti 
těžko rozhodnouti, který útvar v praeparatě pozorujeme. Než i v těchto 
případech lze odlišiti obrovské, deciduální buňky od syncytia dle struk- 
tury, barvitelnosti i uložení nahromaděných jader a dle velmi jasného 
protoplasmatu o hrubé skladbě. Tyto buňky, které dle B o n n e t a možno 
nazvati symplasma conjunctivum ma ternům, nacházíme v pozdějších 
dobách březnosti hlavně v sousedství velkých, krevních prostor, jež místy 
vrstva jich obklopuje. Jak právě uvedeno, jejich protoplasma je zprvu 
jasné, granulované a chová v sobě dosti hrubá, přímo probíhající, na- 
vzájem skoro paralellní vlákna i celé lamely hustšího protoplasmatu. 
(Obr. 7.). Později ještě více se jasní následkem toho, že ubývá v něm vláken 
i granul, která asi většinou jsou průřezy protoplasmatických vláken, kolmo 
neb šikmo ke směru řezu probíhajících. Současně s úbytkem stávají se 
tato vlákna silnější a granulace větší. Obojí jsou v obrovských deciduál- 
ních buňkách uložena celkem stejnoměrně. Jádra obrovských deciduál- 
ních buněk nacházíme zprvu více v centru a skoro stejnoměrně v nich 
roztroušena, jak to odpovídá poloze jich v buňkách, ze kterých buňky, 
obsahující je, vznikly. Brzo však nahromadují se v periferii svých buněk 
a obklopují centrální řídké protoplasma. Zprvu jsou skoro úplně podobna 
jádrům deciduálních buněk, až na to, že jsou jasnější a vždy kulatá nebo 
ovální. Dále stávají se ještě jasnějšími, pozbývají své vnitřní struktury, 
chromatinová substance vždy méně a méně se barví, až z jader zbývají 
jen jasné, bezstrukturné váčky, někdy nucleolus chovající, obklopené 
jadernou blankou, která eosinem šedavo-růžově se barví. I tyto mizí, 
neboť symplasmatické, obrovské buňky chovají pak relativně málo jader, 
degeneruj ících výše uvedeným způsobem. Ve stejné době celé symplasma 
začíná se menšit, sestává jen z hrubých, relativně sporých trámců proto 
plasmatických s většími granuly přiléhajících k nim, mezi nimiž obsažena 
je asi tekutina, která se při konservaci nesráží. Tím nabývá symplasma 
velmi jasného retikulárního vzhledu. Skoro úplně zkapalnělý obsah je 
asi resorbován od mateřského syncytia, které vniklo k němu podobně, 
jako k ostatním skupinám deciduálních buněk. V pokročilých dobách 
resorbce obrovských deciduálních buněk, kdy degeneruje velká část zby- 
lých partií interkryptálních sept, tedy asi v komůrkách 18 — 20 mm i více 
dlouhých, pruhy mateřského syncytia, mezi nimi uložené, jsou poměrně 
XXXI. 
