16 
ální vložky na mateřský prouc! krevní. Syncytiem obklopené krevní roury 
labyrintu nezůstávají při svých původních rozměrech. Jsou ohraničeny 
materiálem velice plastickým, jak možno souditi dle jeho chování se vzhle- 
dem k prostorům mezi deciduálními buňkami, do nichž se vtlačuje. Ná- 
sledkem toho lumen jejich se rozšiřuje tlakem krevního proudu, ony se 
prodlužují, zatáčejí a vtlačují do řídkého mesenchymu a vaziva primárních 
klků. Tím původně široké primární klky zaujaty jsou, až na malou cen- 
trální partii, která chová větší cévy, labyrintem placentárním, jenž na 
stranu druhou se rozšiřuje známým způsobem do sept kryptálních. I cen- 
trální velké prostory krevní interkryptálních sept mohou se dostati ke 
konci březnosti do placentárního labyrintu. Jsou však vždy znatelný dle 
svého podélného a rovnějšího průběhu. 
Výběžky syncytia, které vnikají jen mezi deciduální buňky a všude 
jen s nimi hraničí, jsou v místech styku tří neb více skupinek deciduálních 
buněk něco širší, chovají tu více jader známého již tvaru. Jejich proto- 
plasrna barví se zde trochu méně temně, nežli v místech, kde jsou více 
stištěny. Tak chová se syncytium uterinních epithelií všude. Kde možno 
supponovati, že podléhá trochu většímu tlaku, tam shušťuje se jeho proto- 
plasma, barví se intensivněji. Jádra jeho rovněž znatelně se zmenšují 
a barví se temně. Snad i onen lem, který vroubí syncytium ohraničující 
mateřské, krevní prostory, je podmíněn nejen stykem s krví, ale i tlakem 
obsahu krevního na jeho vnitřní vrstvy. Vždyť i syncytiální rnassy, které 
jsou uloženy mezi deciduálními buňkami, mají podobný lem, jen něco 
slabší. Když deciduální tkáň je resorbována, syncytiální výběžky, které 
resorbo vánými skupinkami jejích buněk od sebe byly děleny, splývají 
navzájem. Tím nahromadí se v dosud Zachovalých zbytcích interkrj’p- 
tálních sept místy větší massy syncytia, které obsahují množství jader. 
Jejich jádra nezachovávají svou původní skladbu, jako to až dosud činí 
jádra syncytia, obalujícího prostory krevní, nýbrž mění se již tehdy, když 
sousedství jejich degeneruje a je resorbováno. Síť jejich chromatinu stává 
se silnější, barví se velmi intensivně haematoxylinem a nakupuje se v gra- 
nula, která stejnoměrně na trámcích této sítě leží. (Obr. 8.) -Jedno nebo 
dvě jadérka těchto jader lze od nich vždy rozezná ti dle jejich velikosti 
a kulatosti. Ke konci březnosti jsou zbytky sept interkryptálních tvořeny 
skoro celé širokými trámci syncytia o velmi hustém protoplasmatu a 
s ohromným počtem oválních, temně granulovaně se barvících jader. 
Protoplasma syncytia při degeneraci deciduálních buněk stává se též 
hustším a zároveň ztrácí na objemu. Obklopuje skoro úplně centrální 
krevní dutiny sept, které pak nemívají endotheliálního povlaku. V jeho 
protoplasmatu jsou tu a tam rozpadlé zbytky deciduálních buněk nebo 
řidčeji malé skupinky buněk deciduálních relativně dobře Zachovalých 
a přesně od něho oddělených. Skupinky tyto velice zřídka hraničí ještě 
s krevními prostorami. V několika případech jsme našli, že rozpad sept 
interkryptálních periferní zóny kryptální zastihl i malou sousední partii 
XXXI. 
