17 
vytvořeného již labyrintu placentárního. Degenerace probíhá zde stejně 
jako v interkryptálních septech periferní kryptální zóny. Degenerované 
partie chovají velké množství krvenek, které v dutinách labyrintu vy- 
tvořil}^ trombus, a ohraničí se brzo od ostatní placenty. 
Uvedli jsme již dříve, že za výběžky syncytia vniká do sept inter- 
kryptálních řídký mesenchym primárních klků i s cévami a buňkami 
trofoblastického epiblastu. Takto povstalé sekundární klky jsou celkem 
úzké, měřit asi 50 v průměru a obklopeny jsou kol do kola syncytiem 
z uterinních epithelií povstalým. Vytvářejí síť, která všude sleduje 
a proplétá se se sítí mateřských krevních prostor obklopených syn- 
cytiem. Primární klky zprvu široké jsou zúžovány mateřskými krevními 
prostorami, jež se do nich vtlačují. Řídký mesenchym, který je vy- 
plňuje, zhušťuje se ponenáhlu a ke konci březnosti vystupují v něm, sou- 
časně jako v embryu, fibrilly vazivové. Stejně děje se i v klcích sekundár- 
ních. Jako v předešlém stadiu, tak i po celou zbývající dobu březnosti 
vtlačuií se do syncytia kapillary embryonální, které tvoří po povrchu 
allantochoria, primárních i sekundárních klků hustou síť. Syncytium je 
různě silné dle naplnění prostor krevních labyrintu měří od 8 ft až do 12 £«. 
Ke konci březnosti stává se asi následkem velkého prodloužení mateřských 
krevních prostor tenší, nežli v dobách mladších březnosti a má na svém 
povrchu, když není příliš nataženo, malé, polokruhovité žlábky od vtla- 
čených embryonálních kapillar. Má pak asi jen 5 ; i šíře. Proti klkům 
obrácený povrch syncytia není tak zhuštělý, jako ie většinou proti tkáni 
mateřské a proti krevním, mateřským prostorům. Skoro všude mezi uve- 
denými žlábky má na svém povrchu hrbolkv, které při bedlivějším pro- 
hlížení možno většinou od něho odděliti jako malé skupinky samostatných 
buněk, nebo i jako jednotlivé buňky. (Obr. 12.) O jejich charakteristice 
zmínili jsme se již dříve, kde též jsme určili, že jsou to buňky trofoblasti- 
ckého epiblastu, které původně pokrývaly primární klky v souvislé, silné 
vrstvě. Jejich vrstva byla při rozšíření krypt a zvětšení primárních klků 
rozdělena na větší skupiny buněk, jež byly při vyrůstání sekundárních 
klků dále rozdělovány a postupovaly s embryonálním mesenchymem 
a cévami do rozšiřujících se sekunděimích klků. Roztroi šené buňky 
trofoblastického epiblastu lze tedy všude nalézti na povrchu syncytia. 
Nejvíce jich je na povrchu primárních klků a v rozsahu allantochoria, 
kde mohou tvořiti na malou vzdálenost i souvislý povlak epitheliální. 
Směrem k septům interkryptálním jsou mnohem řidšími. Až do pozdních 
stadií březnosti nacházíme v nich mitosy, které u nyní popisovaných sta- 
diích nejsou četnými. Dosti často hrbolky na syncytiu se nacházející bývají 
podmíněny jen malým zdvižením se jeho mezi dvěma sousedními kapilla- 
rami embryon Iními. Tyto hrbolky nebývají velké, chovají dvě i více jader, 
jsou obvykle nižší nežli ony, tvořené trofoblastickým epiblastem, a dají se 
od nich dobře rozeznati i dle svého protoplasmatu i dle svých jader. Jen 
v mladších stadiích nacházíme při vstupu do krypt někdy větší, čočkovité 
Rozpravy: Roč. XIX. Tř. II. Č. 31. 2 
XXXI. 
