5 
Všechny preparáty rozpouštěly se jim v kyselině dusičné a proto usu- 
zují, že neběží o vyšší kyslíkaté produkty vizmutu charakteru peroxydú. 
Ke konci svých udání praví: „Ačkoliv nelze blíže charakterisovati produkt, 
který vzniká vlivem ammoniakálného roztoku kysličníka vodičitého na soli 
vizmutové, přece tolik jsme seznali, že působením kysličníka vodičitého 
na zmíněné soli nelze superoxyd vizmutu připraviti.“ 
Uvedeni dva badatelé 13 ) opakovali též Lorchovu přípravu NaBi0 3 ; 
nepodařilo se jim však připraviti sůl odvozenou od tak zvané kyseliny 
vizmutičné. Dostávali produkty barvy hnědé velmi měnivého složení, 
které obsahovaly 1,49 — 4,7 % aktivního kyslíka. 
Jak z uvedené literatury patrno, vyskytují se tu dva směry, z nichž 
jeden hájí existenci vyšších oxydačních. produktů vznikajících účinkem 
kysličníka vodičitého v ammoniakálném i alkalickém prostředí na slouče- 
niny vizmutové, druh v jí vůbec popírá. Bylo úkolem určitě zjistiti, zda 
v pro duh těch těchto aktivní kyslík jest přítomen. Přihlíženo hlavně ku 
produktům při postupu dle methody Jannaschovy vznikajících. 
Příprava produktů: 
Roztok dusičnanu zizmutového (100 cc roztoku obsahovalo 8,5 g 
Bi[N0 3 ] 3 . 5 H 2 0) lit za chladu do ammoniakálného roztoku kysličníka vodi- 
čitého, při čemž voleny tyto poměry: 
a) 100 cc © Bi(N0 3 ) 3 . 5 H 2 0 : [300 cc H,0 2 3 % + 400 cc konc. NH 3 ] 
li) 100 cc © Bi(N0 3 ) 3 . 5 H a O : [ 150 cc H 2 O ž 3 % + 200 cc NH 3 0,958 ] 
Při míšení nastával rozklad kysličníka vodičitého a tvořily se látky 
barvy žluté, které sfiltrovány a po velmi důkladném promytí vodou dány 
do exsikkátoru nad kyselinu sírovou, kdež ponechány asi čtrnáct dní. Po 
vytčené době podrobeny preparáty kvalitativně zkoušce směřující ke zjištění 
kyseliny dusičné a aktivního kyslíka. Na ostatní součásti a to vodu a snad 
přítomný kysličník uhličitý nebrán zřetel. Přítomnost kyseliny dusičné do- 
kázána tím, že při zahřívání preparátů s hydroxydem draselnatým a De- 
vardovou slitinou unikal ammoniak; přítomnost volného aktivného kyslíka 
patrna byla z toho, že oba preparáty vylučovaly z roztoku jodidu drasel- 
natého v prostředí kyseliny sírové jod, který prozrazoval se slabě fialovým 
sbarvením sirouhlíku, s nímž byl roztok protřepáván. Reakce Myliova 
stává se tu částečně nejasnou, vzhledem k tomu, že vzniklý jodid vizmu- 
tový roztok žlutě až hnědě zabarvuje, takže se zbarvení kompensují. 
Při kvalitativní zkoušce postupováno proto následovně: Ke chladné 
směsi 10 cc kyseliny sírové (1 :7) a 2 cc jodidu draselnatého (0,3 g) přidáno 
na špičce nože trošku preparátu, načež roztok protřepán důkladně se siro- 
uhlíkem. Po ustání tekutiny bylo jasně patrné odlišné fialové zabarvení 
13 ) Gutbier a Bůnz: Zeit. f. anor. Chemie 52 (1907) 124. 
XXXII. 
