U buků vystupuje symbiosa mykorrhizová nejpraegnantněji a lze 
ji tedy právem považovati za jakýsi vzor — aspoň po stránce anatomické 
a fysiologické. Proto obíral jsem se po výtce bukem, ačkoli to byla jistá 
forma mykorrhiz habrových, jež byla zvláště instruktivní a jež mi poskytla 
klíč ku pochopení složitějších poměrů mykorrhiz bukových. 
Materiál skýtalo mi hlavně krásné a výborně spravované lesní panství 
liechtensteinské v okolí Černého Kostelce. Lesy tyto sestávají většinou ze 
starých porostů a tvoří uzavřený celek, jenž je celkem značně vlhký. Pod- 
kladem jsou zde prahory, dále pak k jihovýchodu perm. Terrain není 
příliš vysoký, jen tam, kde hraničí s údolím Sázavy, vystupují lesnaté 
hřebeny, jež vystřídávají dřívější plošiny. V porostech těchto vybral jsem 
si nejlepší stanoviska, jež jsem průběhem své práce velmi četněkráte 
navštívil. Materiál byl fixován většinou týž den, kdy byl sbírán, a sice 
hlavně v roztoku Flemmingově a ve směsi l%ní kyseliny chromové 
a osmiové. Podrobné údaje barvení se týkající budou uvedeny v průběhu 
práce. 
Studia svá rozvrhl jsem v několik oddílů, jež týkaly se: 
I. histologie a mikrochemie mykorrhiz, 
II. isolace hub mykorrhizových, 
III. morfologických i fysiologických vlastností těchto, 
IV. zpětných infekcí a konečně 
V. významu mykorrhiz pro pedologii lesů a lesní hospodářství vůbec. 
I. Cytologie mykorrhiz. 
Carpinus betulus. 
Materiál sbíral jsem na různých lokalitách v mladších porostech 
se sporým humusem. Byly pak to mykorrhizy většinou plstnaté, bílé nebo 
žluté. Epidernris jejich sestávala z protáhlých, palissadovitě šikmo seřa- 
děných buněk, mezi nimiž prodíraly se tenké hyfy ve způsobě ,,Réseau 
d‘Hartig“. Místy pronikaly tyto hyfy i dovnitř buněk ve způsobě kra- 
tičkých haustorií, jež velmi často nalezl jsem přisedlé ku jádru. Někdy byly 
celé buňky jakoby vyloženy krátkými, na konci knoflíkovitě naduřelými 
haustorii. Dále v epiderm nikdy však houby nepronikaly, jakož vůbec 
poměr jich ku rostlině hostící těžko bylo zjistiti. To podařilo se mi však 
pojednou, když jsem nalezl jinou formu, jejíž houbové elementy vynikaly 
značnou velikostí. 
Mykorrhizy tyto vegetovaly v typickém hrubém humusu („Roh- 
hunrus“), jenž byl v jedné parcele na hřebeně svahu vyvinut ve způsobě 
tvrdého, kompaktního povlaku, jenž i rýčem dal se těžko roztrhati. Pod 
ním prostírala se přímo tvrdá země. Mykorrhizy prodíraly se jednotlivými, 
slupkovitě stmelenými vrstvami jako úplně hladké, parohovitě v jedné 
ploše rozvětvené, bělostné útvary, jež byly velmi křehké. Větvičky po- 
XXXV. 
