3 
stranní někdy byly vzdáleny od sebe, nej častěji však tvořily nápadné cho- 
máče dosti pravidelně rozvětvené ve velmi dlouhé články. Humusová 
vrstva očividně velmi těžko propouštěla dešťovou vodu dolů do země, 
neboť častěji, na pi\ v době podzimních dešťů nebo za časného jara, kdy 
v studeném nitru vysokého lesa sníh byl místy jen na polo roztálý, vězely 
mykorrhizy úplně ve vodě. 
Při anatomickém ohledání ukázalo se, že četné mykorrhizy chovají 
velké množství škrobu, což je zjevem dosti odchylným od mykorrhiz na př. 
Fagových, které jeho toliko menší množství mívají; škrob tento byl 
uložen ve svazku cévním a některých vrstvách mimos vážkových a stál 
asi v souvislosti toliko se vzrůstem kořínků, nikoli v nějakém vztahu ku 
houbě. Celkem však byla stavba mykorrhiz velmi jednoduchá. Pokožka 
kořínku byla nápadně radiálně protáhlá a při tom v zad šikmo skloněná; 
dosti úzké její buňky podobaly se palissadám. Chovala hojně tříslo vin 
(chlorid železitý, dvojchroman draselnatý). Mezi ní a svazkem cévním pro- 
stíralo se několik vrstev parenchymatických buněk, z nichžto exoderm 
choval tolikéž značné množství tříslovin. Též dále okolo svazku cévního 
byly tyto lokalisovány. Středem asi kůry táhl se kolem svazku cévního síťo- 
vitý pancíř (fig. 1), složený z lištnovitých ztluštěnin, jež se nacházely na 
radiálních, podélných i příčných stěnách buněčných. Stluštěniny tyto táhly 
se ve stejné výši blan buněčných téže buňky i buněk sousedních tvoříce na 
příčném průřezu bochánkovité rnassy: Byly zde vyvinuty tak z v. (D-buňky, 
^-pochvy.*) Barvily se intensivně safraninem i S-íuchsinem; chlorojodid 
zinečnatý barvil je, stěny ostatního parenchymu i protáhlých buněk pokož- 
*) Russow, 1875, pg. 72: ,,Ausser den gewóhnlichen Grundgewebescheiden 
kommen noeh anders gebildete Scheiden vor, die unter einander alle darin ůber- 
einstimmen, dass sie zu keiner Zeit den sog. Casparyschen Punkt zeigen und sich 
nie unmittelbar dem Leitbúndel oder Leitbundelsystem anlegen, sondern stets 
ausserhalb der gewóhnlichen Scheide oder der C- cder O-Scheide auftreten. Die 
Zellen dieser Scheiden sind stets aus verdickten, meist ungleichmássig verdickten 
Zellen zusanrmengesetzt; ihrer Funktion nach sind also diese Scheiden Stiitz- oder 
Steiíungsscheiden. Da sie stets ausserhalb der drei erstgenannten Scheiden und 
zwar nie allein, sondern stets mit einer derselben auftreten, so mógen sie Aussen- 
scheiden genannt werden; sie kommen vorherschend in den Wurzeln vor. 
Plieher gehórt die in den Wurzeln der Cupressineen und Taxineen vorkommende, 
zuerst von van Tieghem beschriebene Scheide, welche dadurch ausgezeichnetist, 
dass die zur Oberfláche des Centralcylinders rechtwinklig stehenden Wánde der sie 
zusammensetzenden Zellen mit einem planconvexenVerdickungsband versehen sind. 
Um diese merkwůrdig gebaute Scheide, zum Unterschiede von anderen Aussen- 
scheiden, kurz zu bezeichnen, wollen wir sie á>- Scheide nennen, weil der Querschnitt 
der verdickten Wand dem griechischen Buchstaben á> gleicht. Ausser bei Coniferen 
(mit Ausnahme der Abietineeri) hábe ich eine 3>-Scheide gefunden in den Wurzeln 
bei Pomaceen (Pirus, Cotoneaster, Crataegus, Eiiobotrya), Spireaceen, Amygdaleen 
(Prunus Laurocerasus), Caprifoliaceen (Viburnum Lantana und Opulus), Papilio- 
naceen (Hedysarum pedicellare) , Berberideen (Magnolia aquifolium); bei den zwei 
letzgenannten Pflanzen befindet sich die Aussenscheide nicht in unmittelbarer Um- 
gebung der Schutzscheide sondern dicht unter der Epidermis.“ 
1* 
XXXV. 
