vrchol hlavního kořínku dosahoval větší tlouštíky. Barva jejich červeno- 
hnědá, na vrcholcích světlejší. Často kupil se k sobě takto rozvětvených 
kořínků celý svazek. Jiné mykorrhizy měly taktéž rovné, krátké, tenké 
postranní větve, vzdálené však od sebe v distancích značněji nepravidel- 
ných (Fot. 5, 7). Spolu s hořejšími tvořily největší díl mykorrhiz, jež jsem 
nalézal a často celé dlouhé větve kořenů byly jimi ve svých mladších roz- 
větveninách posety (Fot. 1. 2). Jiné, poněkud korálovité shluky sestávaly 
z drobných, kratičkých shluků nejrůznější tloušlky, zcela teninkých, takže 
nebyly téměř mykorrhizám podobny i naduřelých atd. Na některých 
místech v témže lese vystupovaly nápadně veliké mykorrhizy, nepříliš 
pravidelně větvené, s větvemi dosti nerovnými, tlustými, poněkud po- 
dobné těm, jež M ů 1 1 e r (1887, pg. 27) zobrazuje. Konce hlavnějších větví 
někdy byly poněkud, ač ne příliš nadouvlé. Barva světleji žlutá (Fot. 8). 
Dle délky jednotlivých větví musily dosahovati značnějšího stáří. Jiné 
rovněž dlouhovětvé mykorrhizy měly barvu více šedohnědou, nedosaho- 
valy tak značné tlouštky a při svém začátku byly poněkud ztenčené; povlak 
houbový tu přestával, a také mateřský jich kořen často měl kůru již 
zcvrklou (Fot. 9). 
Jevila se tedy již ve formách mykorrhiz, a to i v témže lese, značná roz- 
manitost. Někdy dokonce ku jedné větvi kořenné přisedalo několik forem 
jich a to v bezprostřední blízkosti (tak na př. na fot. 1., na právo dole v rohu), 
takže jen růzností substrátu není možno rozdíly jejich vysvětliti. 
Základním a primárním typem mykorrhiz jsou zmíněné již pravidelně 
a krátce větvité, více méně řebříčkovitě vyvinuté formy. Jejich postranní 
větvičky zachovávají ráz ssacích kořínků jsouce podřízeny hlavní,, hnací" 
mykorrhize. V tomto habitu také většinou odumírají. 
Flistologické karaktery postranních takovýchto tenkých větviček 
jsou velmi nápadné a opakují se všeobecně. Oproti radicellám nemykor- 
rhizovým jest stavba jejich robustnější, což projevuje se z části ve svazku 
cévním, z části ve stavbě kůry, jež sestává z více vrstev parenchymatických. 
Pokožka není odvrhována, nýbrž zůstává na živu. V ní jakož i ve více 
vrstvách kůry s ní sousedících nahromaďoY áno je značné množství tříslo- 
vinných jakýchsi látek (Fig, 3, 4, 5, T.). Toliko při svazku cévním táhne se 
několik vrstev parenchymatických, jež jsou tříslovin prosty. Svazek cévní 
sám nemá zvláštních ochranných ztluštělých vrstev. Plášť houbový po- 
vléká tyto kořínky kolkolem (Fig. 3, 4, 5, P), maje zvláštní meristema- 
tickou zónu při vrcholu, pomocí jejíž sleduje vzrůst pletiva kořínkového. 
Na periferii jsou buňky jeho často odumřelé a kollabované, spodnější tvoří 
pseudoparenchym, složený z velkých buněk se sporým obsahem buněč- 
ným (Fig. 4, 5, K). Konstituují jakousi kůru pláště. Hyfy v kořínku pro- 
bíhající omezeny jsou na intercellulary, „réseau" (R, fig. 4, 5). Složení 
tohoto velmi často variruje dle toho, tvoří-li je hyfy s úzkým Iuminem 
nebo vlákna tlustší, jsou-li rozsegmentována v četné buňky či jsou-li vlákna 
ta tvořena na delší vzdálenost jednou buňkou. Někdy nadouvají se hyfy 
XXXV. 
