' 65 1 
a inkrustuje vždy víc a více mycelium povrchové, takže toto stane se 
konečně tvrdým a kruchým. 
Ještě energičtěji váží oxalovou a tím přispívají ku jejímu nahro- 
madění v kulturách alkalicky reagující sole, tak na př. Na 2 HP0 4 , Na(NH } ) 
HP0 4 atd. (1. c. pg. 452), aniž by utvořený oxalát nějaké škodlivé účinky 
na kultury jevil. Naopak lze zabrániti úplně vylučování kyseliny, umožní-li 
se jiné vázání disponibilní jinak base, takže nasycení její pomocí oxalové 
již nemůže se uskutečniti; toho dosáhl Wehmer přidáním ku vhodným 
živným roztokům (na př. dextrosa -|- pepton; z peptonu odštěpuje se 
disponibilní ammoniak) mineralných kyselin, na př. kyseliny solné (pg. 448). 
Podobně regulativně působí v určitých mediích salmiak anebo síran ammo- 
natý. Konsumpcí ammoniaku přichází ku tvoření volných minerálních 
kyselin. Vidno ze všech těchto regulativních processů, následkem jichž 
dochází ku patrnému stupňování nebo snižování produkce oxalové, jak 
musíme býti opatrnými, jestliže bychom chtěli ze silného tvoření této 
kyseliny na základě určitých uhlobydrátů souditi na lehčí možnost vzniku 
z těchto než z jiných sloučenin (P f e f f e r-C z a p e k, II., pag. 424). 
Které pochody ovšem při těchto regulacích za primární a které za sekun- 
dární je považovati, těžko říci. Wehmer nahlíží na věc tak, že přítom- 
nost base vyvolává ,,za účelem" neutralisace tvoření kyseliny, C z a p e k, 
vycházeje ze stanoviska, že oxalová ve větších koncentracích je pro rostliny 
jedem, domnívá se, že plíseň vylučuje primárně kyselinu, ale ,,sucht sich 
hiergegen durch Neutralisation der Sáure durch Ammoniak oder Ivalk 
zu schútzen", pg. 424). 
Salmiak však působí v kulturách ještě jinakým způsobem: za jeho 
přítomnosti dochází k rychlému rozkládání vytvořené již volné kyseliny. 
Jest totiž vůbec všeobecně pozorovatelným zjevem, že vytvořená v kul- 
turách oxalová (pokud není vázána) zde nezůstává nahromaděna, nýbrž 
dosáhnuvši maxima ponenáblu mizí až konečně nezbude po ní stopy. Není 
však příčinou toho to, že by se samovolně rozkládala, nýbrž plíseň sama 
konsumuje svůj výrobek. Dovědět Aspergillus vegetovati na roztocích, 
ku kterým je přidáno až 0-5% kristallisované kyseliny a rozkládati tuto; 
v kulturách pak, kde kyselina volná jest produkována, bývá jí za nor- 
málních poměrů nahromadováno průměrem asi 0 - 2%. A zvláště za vyšších 
temperatur rozkládá rychle plíseň kyselinu, jež je jí poskytována, a to 
zcela snadno i 0-4% roztoky. Vidno tedy, že nahromadování volné ky- 
seliny při nižších temperaturách je jen následkem toho, že konsumpce 
zde jest zamezena. Vůbec při výskytu volné šťavelové v kulturních roz- 
tocích jedná se vždy o dvojí pochod: o vlastní tvoření její a o rozklá- 
dání. Dle toho, který děj převládá, jeví se výsledek; tvoří-li se kyselina 
rychleji, než je stravována, dochází ku jejímu nahromadování. 
Jeví se zde věrná obdoba se sukkulentními fanerogamami, u nichž 
známé vystupování organických kyselin tolikéž je vlastně resultantou ze 
dvou dějů, jež jsou současné a sobě kontradiktorické: tvoření a rozkladu 
R o z p r a v.y:J Roč. XIX. Tr.lII.;jČ£35. [| 5 
[ XXXV.] 
