67 
kdežto za výživy solemi ammonatými rostlin}’ pouze nepatrné množství 
oxalátů vytvořovaly. Připomíná dále, že na př. plísně dovedou (jak ještě 
později bude doloženo) vytvořovati velké množství (vázané) oxalové 
z aminokyselin, které jim jako pramen dusíkaté i uhlíkaté výživy jsou 
skýtány, takže je nutno i pro fanerogamy rozhodnouti (pg. 447), která 
část kyselin, jež jsou za přítomnosti hojného množství cukru produkovány, 
může anebo musí býti vytvořována na účet aminokyselin. Vždyť mohou 
kyseliny rostlinných buněk, které jak známo chovají vakuoly, jichž obsah 
velmi často kysele reaguje (C e 1 a k o v s k ý, 1892, pg. 233) -protoplazmou 
býti produkovány a do vakuol secernovány, jichžto obsah nemusí býti 
vždy jich zplodinou (pg. 454). Czapek spokojuje se představou, že 
šťavelová povstává z oxydačních a rozštěpovacích pochodů různého druhu 
a to ještě jen jakožto hypothesou předběžnou (pg. 426). 
U Penicillium glaucum, Mucor, Phycomyces, Peziza sclerotiorum, 
P. F uckeliana a Aspergillus glaucus nenalezl Wehmer v kulturách 
vyloučenin vytčeného rázu, nebylo-li zvlášť o vázání jejich pečováno, 
anebo jen ve velmi skrovné míře. Že by oxaláty nebyly však vůbec vy- 
lučovány, pro to fakta tato však nemohou svědčiti. neboť Penicillium 
dovede oxaláty (kalium- a ammoniumoxalát), které jemu jsou do kultur 
přidávány, rychle rozkládati, takže po jisté době jen stopy šťavelové lze 
v kulturách postihnouti (W ehme r, 1891, pg. 328). A v kulturách, k nimž 
přidáno uhličitanu vápenatého, lze stanovití vázání oxalátu vzniklého. 
Ovšem nutno užiti zde větších koncentrací cukrů (10 — 30%). Také v kul- 
turách s glycerinem a mazem škrobovým stanoveno vylučování kyseliny 
(pg. 358). Podobně nalezl W e h m e r nahromadování kyseliny šťavelové 
v kulturách s uhličitanem u Pezizy (škrob), Mucoru (dextrosa), Aspcr- 
gillus glaucus (dextrosa; u všech specií jako pramen dusíku NH 4 N0 3 ), 
takže schopnost ku sekreci volné oxalové ani těmto speciím neschází, 
kyselina však je obyčejně jen v malé míře produkována a ihned ji plíseň 
asi rozkládá. Vskutku lze také za užití přísady alkalicky reagujících solí 
ke kulturám s dextrosou vyvolati nahromadování oxalové, ačkoliv ani 
zde nedosahuje té výšky, jakou lze pozorovati v obdobných kulturách 
s Aspergillem (Wehmer, 1891, pg. 452). Více organismů po této stránce 
nebylo dosud bohužel hlouběji prostudováno. 
Během předešlých úvah měl jsem vícekráte příležitost zmíniti se 
o tom, že v kulturách zmíněných Hyphomycetů nedochází ku vylučování 
volné kyseliny šťavelové, nýbrž její solí. Vskutku dá se zjev poslední od 
prvého velmi těžko oddělí ti a oba jsou pro některé aspoň případy stejného 
rázu. Jiného mínění zdá se býti Wehmer (Lafar, pg. 245). Nehledíc 
ku bakteriím — z novější literatury stačí zde uvésti práci Banningovu 
(1902), který u velmi četných bakterií stanovil vylučování oxalatů — lze 
velmi lehce též Aspergillus niger příměti ku vylučování šťovanu ammo- 
natého, pěstuje-li se za jednostranné výživy bílkovité, tak na př. na různě 
koncentrovaných roztocích peptonu (s obvyklými živnými solemi) bez 
5 * 
XXXV. 
