typ lesní půdy se uvádí, musily býti sice i při mých pracích co nejvíce 
respektovány — že však nemohou býti pro jiné poměry ve všem směro- 
datnými, že s nimi nelze vystačiti. To vskutku ukázalo se mi již brzy, 
když jsem počal studovati po této stránce naše porosty bukové, takže 
jsem byl nucen založiti si vlastní názory o morfologii a biologii humusu 
našich bukových lesů, k nimž, jak jsem měl příležitost o tom se přesvědčiti 
za svých studií v Lipsku, velmi pravděpodobně připojují se lesy německé, 
při nej menším asi jižnějšího Německa. Nemám ovšem valných zkušeností 
za hranicemi Čech a i v těchto nebylo mi možno do podrobností obírati se 
celou pedologií lesů bukových, také musil jsem se vždy omeziti na krajiny, 
které mi byly z mého bydliště nej přístupnější — zdá se mi však, že vztahy, 
které jsem stanovil mezi mykorrhizami a humusem bukovým, spíše budou 
rozšířenější než omezenějšího rázu. 
Bylo by zbytečno, abych se zde obíral poměry, jaké v jiných lesích 
než bukových nalézáme; pokud toho bude potřebí, uvedu dotčená data 
místy. I omezím se na tolik, že podám nejprve hlavní karakteristiku po- 
krývky půdní lesů bukových dle názorů M ú 1 1 e r-R amannových. 
Jest dvé nej význačnějších a od sebe ostře odlišných typů, v nichž se 
jeví humus bukový: typus lesů ,,mullových“ a lesů s ,, hrubým humusem". 
„Mull“ (z dánského m u 1 d, což značí sypkou, černou zem, zahradní nebo 
polní prsť), též jemným humusem (milder Humus) zvaný, upomíná svými 
vlastnostmi na humosní přimíšeniny, které v prsti polní a zahradní se ob- 
jevují; hrubý humus, kterýž zove M u 1 1 e r ,,Torf“ (dánský m o r), anebo 
dle jeho původu „Trockentorf" zahrnuje v sebe napolo setlelé zbytky hu- 
mosní, které podobají se rašelině. 
Bukové lesy, v nichž je dobře vyvinut mull, jsou již vegetací, která 
se pod stromy nalézá, karakteristické. Vedle mařinky (Asperula odorata), 
která jest nejtypičtější rostlinou mullovou a která též u nás tvoří v těchto 
poměrech celé povlaky, též Mercurialis perennis, Oxalis acetosella, Stellaria 
nemorum a Milium effusum náleží k typickým rostlinám mullovým; mechy 
jsou sporé, nanejvýš Polytrichové shluky se zde objevují. Půda pokryta je 
více méně vyvinutou vrstvou, kterouž tvoří různé zbytky vegetační čin- 
nosti stromů bukových: listy, větévky, bukvice, části květenství atd. Všecky 
tyto součásti leží však jen volně na zemi netvoříce kompaktní, hlavně plí- 
sněmi stmelené vrstvy. Pod touto vrstvou steliva nachází se distinktní vrstva, 
která sestává ze sypké, černé nebo hnědočerné, vlhké drti, zcela jemného 
složení: mull. Vrstva tato zaujímá mnohdy velmi značnou výšku a jest 
obyčejně ostře od svrchní pokrývky stelivo vé oddělena. Sestává ze směsi 
organických i anorganických součástí; na minerální látky vůbec jest bohata. 
Též vrstvy půdy, které přímo pod mullem leží, obsahují příměsky humosní, 
ač jich čím hlouběji jdeme tím více ubývá. V jisté hloubce vůbec nelze 
shledati příměsků organisované struktury, nýbrž organické i anorganické 
součásti jsou tak pevně spolu spojeny, že jen následkem chemických pro- 
cessů tak se státi může. M ú 1 1 e r vykládá věc jednoduše: vrchní vrstvy 
XXXVI. 
