8 
hrubý humus vystupovali po výtce na suchém, světlém, třebas ještě po- 
někud stromy pokrytém terrainu, kdežto mull omezuje se zvláště na svěží 
lokality (M ú 1 1 e r 1887, pg. 45). Proto asi vyvinuje se ,,Torf“ lehčeji 
ve starších anebo starých porostech, v nichž postupuje cirkulace vzduchová 
pod korunami stromovými silněji a kde může povrch země tudíž rychleji 
vysýchati; s přibývajícím stářím a ubývající hustotou porostu zdá se půda 
buková vždy víc a více vystavena býti tvoření „kyselého" tohoto krytu. 
(M ú 1 1 e r, 1. c. pg. 47). Velmi chudé půdy mohou zase nedostatkem živin 
přivoditi posléze tolikéž tvoření hrubého humusu (R a m a n n, 1905, pg. 159) : 
„Fůr den Mull bietet jeder im guten Zustande befindliehe Walcl Beispiele, 
die zweite Humusbildung beobachtet man am reinsten in armen, namentlich 
Oidstein íůhrenden Sandbóden." 
M tiller uvádí ještě jiné, jak praví přechodní formy humusové (pře- 
chody mezi hrubým humusem a mullem); jejich omezené však vystupování 
a již morfologicko-vegetační karaktery ukazují, že jim pro naše poměry 
nepřísluší valné důležitosti. Rovněž musí zde býti opomenuto nových forem 
hrubého humusu, které Ha uch a Oppermannz dánských lesů 
uvádějí (cit. dle Můllera 1907, pg. 236), jelikož asi nejeví bližších 
vztahů ku mykorrhizám bukovým, takže jich M u 1 1 e r, který i před ne- 
dávnou dobou se studiem mykorrhiz bukových obíral, blíže nesleduje. 
. ; -4 Vůbec zdá se, že v dánských lesích hrubý humus (mór, ,,1’humus 
mauvais") pro svoji tuhost a chemické vlastnosti působí na vývoj bukových 
lesů neblaze a je pochopitelno, že jej hledí pomocí roztrhávání a vápnění 
půdy odstraňovati. (Srovnej M ú 1 1 e r 1907.) 
F • Z chemických í vlastností humusu padá především na váhu velké 
množství organických látek, které je v něm obsaženo. V hrubém humuse 
pohybuje se kol 40 procent sáhajíc od třiceti ku padesáti (M ú 1 1 e r 1887, 
pg. 31). Nad to bohat je humus na uhličitou. Mimo tuto jsou to tak zv. hu- 
musové kyseliny, které jsou proň zvláště karakteristické. Mull sice chůd 
jest na volné, rozpustné, „humusové kyseliny" (M ú 1 1 e r, 1. c. pg. 13); 
velké však množství těchto látek nachází se v hrubém humuse. Pronikajíce 
celými massami jeho přispívají netoliko ku jeho trvanlivosti, nýbrž činí 
z něho vůbec medium apartní a skýtající zcela svérázné oekologické pod- 
mínky pro organismy, jež v něm vegetují. Vzhledem ku důležitosti jejich 
pro fysiologii těchto organismů, hlavně plísní, je nezbytno, k těmto vlast- 
nostem humusu blíže přihlédnouti (B a u m a n n, 1909, pg. 55 seq.). 
První práce o t. zv. humusových kyselinách jsou ku podivu již téměř 
devadesát let staré; dosud však bezpečného o nich víme velmi málo. 
Jméno „humusové kyseliny" pochází od Sprengela, který poprvé se 
podrobněji těmito látkami obíral. Povstávají při tlení rostlinných částí, 
při čemž se jistá část jich uhlíka spojuje s kyslíkem vzduchovým a s vodou. 
Je-li půda chudá basemi, trvá humusová „kyselina" v půdě jako volná 
a tato reaguje kysele. Takovou na base, hlavně na vápno chudou půdou 
XXXVI. 
