9 
je rašelina, která je tedy na tyto látky zvláště bohata a odkudž Sprengel 
dobyl umělé látky, již za humusovou kyselinu pokládá. 
Ye vlhkém stavu představuje černohnědou, gelatinosní massu, která 
„neuvěřitelně mnoho" vody drží. Zbavena své hvdrátové vody stává se 
ve vodě nerozpustnou. To může přivozeno býti zmrznutím vodných roz- 
toků anebo elektrickým proudem. V obou případech vylučuje se „kyselina" 
jako černohnědý prášek, který se jeví negativně elektrickým právě jako 
nějaká kyselina. Z vodných roztoků lze jí však vyloučiti též ve způsobě 
rosolovité hmoty a to všemi minerálními kyselinami (vyjma fosforečnou; 
tolikéž organické kyseliny: oxalová, citrónová, gallová atd. nesrážejí jí 
z její roztoků), solemi alkalických zemin a těžkých kovů (vyjma zlata), 
při čemž spojují se dle Sprengela base s humusovou „kyselinou" 
v nerozpustné sole „humáty", daíe práškovým uhlím atd. Ve vlhkém stavu 
červení modrý lakmusový papír jako kyseliny. Sprengel považuje ji 
dokonce za poměrně silnou kyselinu: rozkládáť nerozpustný ve vodě kal- 
ciumfosfát; spojuje se lehce s alkaliemi a jsou-li tyto sloučeny s uhličitou, 
tu vypuzuje tuto a neutralisuje je úplně. Nechá-li se ve vodě rozpuštěná 
humusová „kyselina" reagovali za tepla na uhličitan vápenatý nebo bar- 
natý, spojuje se s basemi těchto látek a uhličitá prchá v bublinkách — proje- 
vuje se silnější kyseliny uhličité. Než fosforečnan vápenatý rozpouštěn 
je též jinými látkami, na př. citranem ammonatým, a dle toho, jak se chová 
humusová ku uhličitanům, jest otázkou, zda-li odštěpená uhličitá vůbec 
pochází z těchto (B a u m a n n 1909, pg. 58). Právě tak je možno, že po- 
chází z rozkladu humusové „kyseliny". 
Za hlavní důkaz pro kyselinnou povahu humusové „kyseliny" pova- 
žována je její schopnost, tvoři ti humáty. „Sole" tyto jeví však velmi po- 
divné vlastnosti. S alkaliemi tvoří domnělá kyselina rozpustné sloučeniny, 
tyto však nekrystalisují a podobají se po vyschnutí zcela „kyselině". Také 
„sole", jež tvoří tato s alkalickými zeminami a těžkými kovy, a které jsou 
tíže rozpustné, mají zcela vzezření jak ve vlhkém tak v suchém stavu to- 
tožné s kyselinou „humusovou". Nejpodivnější však je nepravidelnost, 
s jakou se alkalické humáty slučují s těžkými kovy nebo s alk. zeminami: 
velmi lehko povstávají basické nebo kyselé sole při smíšení s neutrálním 
humátem draselnatým a sole ty nemají vůbec konstantního složení. A vodní 
roztok humátu železa nereaguje se sirníkem ammonatým, sirovodíkem, 
rhodanidem draselnatým a tříslo vinami ! 
Iv humusové (huminové) kyselině S p r e n g e 1 o v ě, kterážto se 
v alkaliích rozpouští a odtud jako černohnědá hmota kyselinami se dá 
vyloučiti, přidal B e r z e 1 i u s „humin". Látky huminové v alkalických 
tekutinách toliko bubří a chovají se jako anhydridy „kyselin" huminových; 
snadno také v tyto přecházejí. Povahy jsou neutrální. Dle B e r z e 1 i a 
přicházejí prý ve hnijících vegetabiliích, v půdě a v pramenech a mohou 
býti též z nich odděleny ještě jiné humusové „kyseliny", z nichž jmenuje 
„chrénovou" a „apochrénovou" (chrénátv a apochrénáty). Obě nejsou 
XXXVI. 
