13 
Dusičnou kyselinu nepodařilo se Weisoviv čerstvém hrubém 
humusu dokázati, ačkoliv se zdá, že slabá nitrifikace se zde přece jen děje; 
ovšem jsou tato nepatrná množství vyššími rostlinami hned resorbována. 
Zajímavo však je, že lze vzbuditi v hrubém humuse intensivní nitrifikaci, 
pohnojí-li se vápnem (1. c. pg. 104). V některých případech, kdy pracováno 
bylo se svěžím hrubým humusem sypčejší struktury, docíleno již rozměl- 
něním a větráním humusu značné obměny dusíkatých sloučenin; přidáno-li 
nad to ještě k této sortě vápna, probíhala nitrifikace tak energicky, že 
mladé buky, jež v humuse tom zasázeny, následkem nadbytečného dusíku 
šmahem fasciovaly. Nedostatek ammoniakálních solí v humuse není pří- 
činou toho, že nitrifikace v humuse se nedostavuje. Přidání jich k hrubému 
humusu nikterak jí nepodporovalo, nýbrž spíše ještě zdržovalo (pg. 232). 
Bylo-li však mimo síran ammonatý ještě vápněno, dostavila se intrifikace, 
takže i dusíkaté sloučeniny humusu byly částečně přeměněny v dusičnou 
kyselinu. Také není nic plátno přivésti do hrubého humusu nitrifikační 
bakterie, třeba současně se solemi ammonatými; teprve po dodání vápna 
dostaví se nitrifikace a probíhá neobyčejně silně. V jaké formě je dusík 
v hrubém humuse uložen, mimo zmíněné W e i s blíže nezkoumal. 
Na mull lze do jisté míry vztahovati zprávy Doj arén kovy 
(1902), který pracoval s humusem t. zv. černé země, ač-li ovšem jeho 
methodika, pomocí které dobýval huminových „kyselin” z různých druhů 
této půdy, vylučovala ztráty dusíku, jmenovitě ammoniakálního. Vychá- 
zeje z předpokladu, že jako hlavní pramen dusíku humusových substancí 
a původního dusíku vůbec slouží bílkoviny rozkládajících se rostlinných 
částí, došel ku závěru, že v jistém stadiu rozkladu musí se nacházeti v půdě 
sloučeniny rázu amidového. Z těchto mohou některé, hlavně rozpustné, 
podléhati dalším rozkladům a event. vyprání, jiné, které jsou vzdornější, 
mohou se hromaditi v půdě vcházejíce ve sloučeniny humusové. Vskutku 
nalezl Dojarenko, že z celého obsahu dusíkatého dotč. druhů humusu 
činily amidokyseliny, které jsou daleko vzdornějšími sloučeninami než amidy 
až 70%, v procentech sušiny vyjádřeno, v jiných případech 22 — 53%; na 
dusík amidů připadalo průměrem 10% celého dusíku, na ammoniak pak 
pouze 1 — 2% (pg. 319). Také Nikitinsky (1902, pg. 415) dokazuje, 
že v huminové „kyselině” je ammoniakálního dusíku toliko nepatrné 
množství. Co do methodiky platí však o jeho práci ve zvýšené míře to, 
co řečeno o Dojarenkově; biologické údaje Reinitzerovy 
(1900, pg. 59) tolikéž nutno posuzovati z tohoto hlediska. Nicméně však 
i nejnovější údaje (Suzuki, cit. dle Lohnise 1910, pg. 554) nasvěd- 
čují tomu, že v „humuse” nachází se dusík převážnou měrou ve slou- 
čeninách, jichž vyšší rostliny nedovedou assimilovati- 
Význam dusíkatého obsahu humusových substancí pro svět rostlinný 
spočívá v ponenáhlých obměnách při tlení, následkem jichž tíže přístupný 
dusík převáděn jest v lehčeji ztravitelné sloučeniny. Jakým způsobem se 
to děje, dosud neznámo. Nitrifikační bakterie chybí na vřesovištích a raše- 
XXXVI. 
