32 
buněčných lístků Elode/e (1901, pg. 117), chovala tedy cellulasu, jelikož 
šťáva povařena neúčinkovala. 
Také u četných saprofytických plísní konstatována schopnost vy- 
lučovati tento enzym. Tak podařilo se Behrensovi pro plíseň, již 
ze hnijících kořenů révových isoloval a Pseudodematophorou nazval (1897, 
pg. 641) na rozdíl od pravé Dematophora necatrix, púvodkyně vlastní hni- 
loby kořenné. Plísni této dařilo se co nejlépe na filtračním papíru bez 
zvláštní přísady uhlo hydrátů, papír byl hydrolysován, ačkoliv dextrosy 
v roztocích Behrens nemohl stanovití; očividně byla po vytvoření 
ihned konsumována. I t e r s o n pak mohl pomocí papírových kultur, 
napojených toliko látkami dusíkatými a mineraliemi stanovití celou řadu 
plísní, jež dovedou ztravovati pravou cellulosu: Sordaria humicola, Pyro- 
nema confluens, Chaetcmella korida, Trichocladium asperum, různá Sporo- 
tricha, Botrytis vulgarit, Mycogonc puccinioides, Cladosporium herbarum 
atd. Z nich některá dovedou rozkládati cellulosu velmi silně, na př. Myco- 
gonc puccinioides Sace. a Trichocladium asperum Harz. Některé z nich, jak 
známo, vegetují také na tlícím listí. K o n i n g (1907, pg. 92) vůbec myslí, 
že více než bakterie plísně přispívají ku tvoření humusu. Trichoderma 
Konin gi Oud. a Cephalosporium Konin gi Oucl. vyškytají se aspoň v humuse 
konstantně. Také Schellenberg (1906, pg. 301) jest pevně pře- 
svědčen, že rozkladu cellulosy plísněmi v půdě při rozrušování součástí 
rostlinných větší význam přísluší než se dosud myslilo; pravděpodobně 
u plísní v humuse vegetujících cellulasa může býti stanovena (pg. 298). 
Sám obíral se podrobněji více speciemi Imperfekt, aniž by však byl s to,, 
stanovití více, než žc dovedou konsumovati různé hemicellulosy. Zdá se 
však, že jeho methodika (pěstoval plísně ve visutých kapkách, v nichž 
nalézal se praeparát z rostlinné části, jež chovala dotčenou hemicellulosu 
nebo v kapkách s cellulosou; kapky chovaly nad to 1 — 3% cukru (!) a po- 
zorovány toliko kratší dobu) nebyla dosti účelná. Vskutku stanovil 
Frohlich (Pringsh. Jahrb. 45, 1907), že více saprofytických Imper- 
fekt, které nad to assimilují atmosférický dusík, dovede za vděk bráti 
cellulosou jako pramenem uhlíkaté potravy. 
Co se týče Penicillií, studoval Behrens (1898, pg. 549) Penicil- 
lium glancům a Pěnic, luteum, Schellenberg pak dvě variety od 
Penicillium glancům ; vylučování cellulasy nekonstatovali. 
Bylo tedy nutno, abych pokusy přesvědčil se o tom, zda mnou iso- 
lované symbiotické organismy, jež v přírodě žijí takřka v houfech cellu- 
losních látek, jak jsou obsaženy v mvkorrhizové vrstvě, jsou s to vylu- 
čovati cellulasu. Věc slibovala býti tím zajímavější, že skýtal se tím spolu 
jakýsi výhled do intimity symbiotického života plísní, jak již v přední 
části naznačeno. Přicházelo-li by v mykorrhizách ku realisování silného 
rozrušování cellulosního pletiva kořínků, nemohly by se jeviti vztahy 
plísní ku hostícím rostlinám jako symbiotické, nýbrž jako destruktivní. 
Neděj e-li se to však, je na snadě otázka po příčině toho: jsou tyto organismy 
XXXVI. 
