4 
u králíků a morčat prohlásil, že u králíků tvoří se follikule tím způsobem, 
že od epithelu povrchového rostou pupeny do choria (t. j. vazivová tunica 
propria), které se odšňěrují a opakujícím se dělením svých elementů ko- 
nečně se proměňují v houfce leukocytů, které prorůstá a proniká síť va- 
zivová. 
U morčat nejsou jednoduché pupeny, nýbrž jsou to dlouhé, duté 
divertikle epithelu střevního, které prostupují muscularis mucosae a do- 
sáhnuvše submucosního vaziva, vysílají četné sekundární pupenv. Tyto 
poslední právě tak jako u králíků se odšňěrují a v leukocvty se promění. 
Primitivní pupeny (divertikle) zůstanou také u dorostlých morčat státi. 
V nové práci pak dokázal Retterer, že také vývoj Payerských plaků 
u ovce, hovězího dobytka a koně povstává týmž způsobem, t. i. odště- 
pením se epithelových pupenů. 
Oproti učení Rettererovu vystoupil Stbhr v nové práci (Ober die 
Entwicklung der Darmlymph notchen. Arch. f. mikrosk. Anatomie 1898, 
Bd. 51, p. 1— -54, 4 fol.), jíž dokazuje nesprávnost výkladů různých autorů, 
hlavně Retterových o vývoji lymfatických uzlíků z epithelu a do- 
chází k závěrům následujícím: 
1. První střevní leukocvty objevují se u morčat a u člověka ve po- 
jivové části sliznice a to v blízkosti cév. 
2. Lymfatické uzlíky střevní povstávají u morčat v hlubokých, 
submucose odpovídajících vrstvách pojivové části sliznice a to vkládáním 
četných leukocytů mezi vazivové elementy. Tím povstala adenoidní 
tkáň uzlíku. Kontakt se střevním epithelem neuskutečňuje se tím, že 
uzlíky vrůstají vzhůru do tunica propria, nýbrž tím, že dříve nebo po- 
zději roste směrem dolů do submucosy prodloužení žláz střevních. 
Toto submucosní prodloužení rozšiřuje se terminálně a vysýlá počet 
dutých výběžků. Z počátku rozšiřují se tjdo submucosní partie žlázové 
celou tloušťkou uzlíků až k vrstvě svalové cirkulérní, později vytlačovány 
jsou silným vývojem tkáně uzlíků proti spodní ploše muscularis mucosae. 
3. U člověka vyvíjejí se lymfatické uzlíky střevní podobně až na 
to, že poloha jich není výlučně submucosní. Jakmile se vytvořily, rozšiřují 
se mnohem více celou tloušťkou pojivové části sliznice a dotýkají se svým 
vrcholem epithelu povrchní plochy střevní. Následkem toho nepřichází 
to také k užšímu vztahu mezi uzlíky a žlazami. 
4. Ani epithel povrchu sliznice ani epithel žláz nezúčastňuje se na 
tvoření nebo zmenšení leukocytů. 
Není tudíž žádných genetických vztahů mezi epithelem a elementy 
uzlíků lymfatických. 
5. U člověka podléhá v 5. a 6. měsíci foetálním mnoho žláz processus 
vermiformis regressivnímu processu. Tento pochod nestojí v žádné sou- 
vislosti s vývojem uzlíků lymfatických. — 
Po tomto stručném úvodu přistupme ku popisu nálezů embryí člo- 
věčích, jichž celkem jest 45. Embrya dlouhá 6-1 mm, 9-5 mm, 10 mm, 
XXXVIII. 
